
וַיְהִי הַיּוֹם וְאֵרוֹס
מְטַפֵּל בְּשׁוֹשַׁנִּים,
וּסְמוּיָה מִן הָעַיִן
בֵּין עָלִים רַעֲנַנִּים
שָׁם עֲקָצַתּוּ דְּבוֹרָה
בְּאַחַת אֶצְבְּעוֹתָיו.
וַיָּרָץ קוֹבֵל מָרָה,
מֵנִיעַ אֶצְבַּע קְטַנָּה
מִתּוֹךְ הַכְּאֵב הַנּוֹרָא,
אֶל אִמּוֹ, אֶל קִתֵּירָה
הַנָּאָה: "אוֹיָה, אִמִּי,
בָּא קִצִּי, מוֹתִי נוֹרָא:
הֶעָרוֹד נְשָׁכַנִי,
זֶה בַּעַל-הַכְּנָפַיִם
הַקָּט, הַקָּרוּי – דְּבוֹרָה"
עָנַתּוּ: "וְאִם כָּךְ אַתָּה
בְּעֹקֶץ דְּבוֹרָה תַּמָּה –
אִם אַתָּה תִּפְגַּע בְּאָדָם,
עַל אַחַת כַּמָּה וְכַמָּה".
