
 הַשַּׁיָּטאֵין הַגָּשֶׁם יוֹרֵד עוֹד,
אוֹרוּ שְׁחָקִים, מָלְאוּ הוֹד;
אַךְ הַגַּג עוֹד לַח, רָטֹב,
פְּלָגִים מְקַלְּחִים אֶל הָרְחוֹב
דּוֹלְפִים, דּוֹלְפִים, דּוֹלְפִים.
גַּם סִירָתִי כְּבָר מָצָאתִי,
וּבַמַּיִם בְּתוֹכָהּ בָּאתִי;
בָּא וַיַּשֵּׁב בָּה הָרוּחַ,
שָׁטָה הִיא אַף לֹא תָנוּחַ,
וּבַרוּחַ תַּאֲבֶר נֵס.
"עוּפִי, עוּפִי סִירָתִי!
לְאָן תָּשׁוּטִי אַתְּ, סִירָתִי?"
– "לְעוֹלָם זֶה, שֶׁכֻּלוֹ דְרוֹר,
יָרָק בּוֹ וּנְגוֹהוֹת אוֹר,
צִפּוֹר תָּשִׁיר, דֶּשֶׁא רָם…"
– הַכְנִיסִינִי, סִירָתִי, לְשָׁם".
