עֶרֶב אֶחָד, מַמָשׁ לִפְנֵי חֲשֵׁכָה, פָּגַשׁ אוֹתִי אַבָּא בֶּחָצֵר, כְּשֶׁהוּא נוֹהֵג בַּכִּרְכָּרָה הַקְּטַנָה, הַיְּרֻקָה.
“הֵי, חַבּוּבּ, מִתְחַשֵׁק לְךָ לִרְכֹּב אִתִּי לַבָּנָנוֹת?”
“בֶּטַח,” אֲנִי מֵשִׁיב, “וְעוֹד אֵיךְ!”
“נוּ, אָז לְמָה אַתָּה מְחַכֶּה?” שׁוֹאֵל אַבָּא, “קְפֹץ כְּבָר!”
מִיָד קָפַצְתִּי אֶל הַכִּרְכָּרָה, וְיָשַׁבְתִּי אֵצֶל אַבָּא, עַל הַקֶּרֶשׁ הַצַּר, מַמָשׁ מֵאֲחוֹרֵי הַסּוּסָה הַחַמָה, הַמְּזִיעָה.
“אֲנִי צָרִיךְ לָצֵאת אֶל מַטַע הַבָּנָנוֹת,” סָח לִי אַבָּא, “לִסְגֹּר שָׁם אֵיזֶה בְּרָזִים וְלִפְתֹּחַ אֲחֵרִים.
אַחַר-כָּךְ, כְּשֶׁנִּגְמֹר, נַחֲזֹר.”
“יֹפִי,” אֲנִי אוֹמֵר, “נַרְוִיחַ נְסִיעָה.”
“וּמֵהַחֹשֶׁךְ אֵינְךָ פּוֹחֵד?” שׁוֹאֵל אַבָּא.
“לֹא, אַבָּא, בֶּטַח שֶׁלֹא.
כְּשֶׁאַתָּה עַל-יָדִי אֵינֶנִי פּוֹחֵד מִשׁוּם דָבָר.”
אַבָּא צוֹחֵק וּמַעֲבִיר יָדוֹ בְּשַׂעֲרוֹתַי.
נָסַעְנוּ כָּכָה בִּשְׁתִיקָה.
נָהַגְנוּ וְיָצָאנוּ מֵחֲצַר הַמֶּשֶׁק לְעֵבָר שְׂדֵרַת הַבְּרוֹשִׁים וּמִשָׁם דָהֲרָה לָהּ הַסּוּסָה עַל דֶרֶךְ-הַחוֹל בֵּין הַפַּרְדֵסִים עַד שֶׁרָאִינוּ מֵרָחוֹק אֶת הַיֶּרֶק הַכֵּהֶה וְהַצָּפוּף שֶׁל הַפַּרְדֵסִים מִתְרַוֵחַ וּבָרֶוַח הַזֶּה, שֶׁגָדֵל מֵרֶגַע לְרֶגַע, רָאִינוּ לְבַסוֹף אֶת מַטַע הַבָּנָנוֹת הַצָּפוּף.
“אַתָּה רוֹצֶה לִנְהֹג קְצָת, בְּעַצְמְךָ?” שָׁאַל אַבָּא.
“אֲנַסֶה,” אָמַרְתִּי.
“אַתָּה תַּעֲזֹר לִי.”
“נוּ, קַח אֶת הַמּוֹשְׁכוֹת,” אָמַר אַבָּא וְהֶעֱבִיר אֵלַי אֶת מוֹשְׁכוֹת הַסּוּסָה.
“אֲבָל נְהַג אִתָּהּ בְּרַחְמָנוּת.
הִיא סוּסָה טוֹבָה.”
הִתְרַגַשְׁתִּי קְצָת, כְּשֶׁנָּהַגְתִּי לְבַדִי, וּבַפַּעַם הָרִאשׁוֹנָה בְּחַיַי, בְּסוּסָהּ רְתוּמָה לְכִרְכָּרָה.
הַנְּהִיגָה הָיְתָה פְּשׁוּטָה מְאֹד.
הַסּוּסָה מְמֻשְׁמַעַת, הַדֶּרֶךְ נוֹחָה, וְהָעִקָר – אַבָּא לְיָדִי, יוֹשֵׁב וּמְחַיֵךְ.
הוֹ הוֹ, כַּמָּה הִתְגָאֵיתִי בְּלִבִּי אוֹתָהּ שָׁעָה.
וּמְאֹד הִצְטָעַרְתִּי שֶׁחֲבֵרַי הַיְּלָדִים אֵינָם רוֹאִים אוֹתִי עַכְשָׁו בִּגְדֻלָתִי.
הוֹ הוֹ, הָיִיתִי מִתְפָּאֵר לִפְנֵיהֶם בִּנְהִיגָתִי עַד שֶׁהַקִּנְאָה הָיְתָה אוֹכֶלֶת אוֹתָם.
“שְׁמַע, חַבּוּבּ,” אָמַר אֵלַי אַבָּא.
“אַתָּה נוֹהֵג כְּעֶגְלוֹן מַמָשׁ.”
דְבָרָיו שֶׁל אַבָּא נָעֲמוּ לִי מְאֹד.
הוֹי, כַּמָּה טוֹב לִהְיוֹת עֶגְלוֹן.
לֶאֱחֹז בְּיָדַיִם מְתוּחוֹת אֶת רְצוּעַת-הָעוֹר.
לָחוּשׁ אֵיךְ הַכִּרְכָּרָה רוֹהֶטֶת מִתַּחְתֶּיךָ, אֵיךְ גַלְגַלֶיהָ חוֹרְשִׁים אֶת הַחוֹל הָרַךְ.
לִזְקֹף אֶת הַפַּרְצוּף יָשָׁר אֶל מוּל הָרוּחַ הַקְּרִירָה הַנּוֹהֶמֶת לָהּ נְהָמָה חֲרִישִׁית בָּאָזְנַיִם וְלָשֵׂאת אֶת הָעֵינַיִם הַרְחֵק-הַרְחֵק מִזְרָחָה, אֶל חוֹמַת הָרֵי שׁוֹמְרוֹן הַמַּכְחִילִים בָּאֹפֶק.
“נוּ, דַי לְךָ,” אָמַר אֵלַי אַבָּא.
“הַמַּטָע כְּבָר קָרוֹב וְצָרִיךְ לְהָאֵט.”
וְהוּא צֵרֵף יָדָיו לְיָדַי, וּלְאַט-לְאַט מָתַח בַּמּוֹשְׁכוֹת, עַד שֶׁהַסּוּסָה הֵאֵטָה מְרוּצָתָהּ וְנִרְגְעָה.
פָּנִינוּ אֶל מַטַע הַבָּנָנוֹת.
מֵרָחוֹק רָאִינוּ אֶת מִגְדְלֵי-הַמַּמְטֵרוֹת מַתִּיזִים אֶת מֵימֵיהֶם בְּמַעְגָלִים נִרְחָבִים עַל רָאשֵׁי הַבָּנָנוֹת הַנַּנָסִיוֹת.
הַטִּפּוֹת נִצְנְצוּ בְּאוֹר הַשֶּׁמֶשׁ הַשּׁוֹקַעַת וְהִבְהִיקוּ מוּל עֵינֵינוּ בַּהֲמוֹנֵי גְוָנִים.
הָאוֹר הָרַךְ שֶׁל הַשְּׁקִיעָה צָבַע הַכֹּל בִּצְבָעִים יָפִים.
הָרוּחַ פָּסְקָה, וּמִסָבִיב עָמְדָה אֵיזוֹ דִמְמַת-זָהָב מְתוּקָה, כָּזוֹ הַמִּזְדַמֶנֶת לְעִתִּים לִפְנֵי עֲרֹב הַיּוֹם.
פִּתְאֹם קָם אַבָּא מִמְקוֹמוֹ, תָּקַע בְּיָדַי אֶת הַמּוֹשְׁכוֹת וְאָמַר לִי בְּקוֹל מְצַוֶה:
“אַל תָּזוּז מִפֹּה! אָחֹז אֶת הַמּוֹשְׁכוֹת וּשְׁמֹר עַל הַסּוּסָה! חַכֵּה, תֵּכֶף אֶחֱזֹר.”
וּמִיָד קָפַץ מִן הַכִּרְכָּרָה, רָץ לְתוֹךְ הַמַּטָע, וְנֶעְלַם בֵּין הָעֵצִים.
הֻפְתַּעְתִּי מְאֹד וּבַתְּחִלָה לֹא הֵבַנְתִּי מַה קָרָה.
וּלְפֶתַע שָׁמַעְתִּי אֶת אַבָּא צוֹעֵק בְּקוֹל גָדוֹל מִתּוֹךְ הַבָּנָנוֹת:
“גַנָב! גַנָב! תִּפְסוּ אֶת הַגַּנָב!…”
עַכְשָׁו נִבְהַלְתִּי כְּהֹגֶן.
הֵבַנְתִּי שֶׁאַבָּא זִנֵק לִרְדֹף אַחֲרֵי גַנָב שֶׁרָאָה בֵּין הָעֵצִים וְעַכְשָׁו הוּא בְּוַדַאי מְרַדֵף אוֹתוֹ בְּתוֹךְ הַצֵּל הֶחָשׁוּךְ, בֵּין הָעֵצִים הַצְּפוּפִים.
וּמִי יוֹדֵעַ מֶה עָלוּל גַנָב זֶה לְעוֹלֵל.
אוּלַי הוּא יַזִיק לְאַבָּא.
וְאוּלַי עוֹד רַע מִזֶה.
אוּלַי בְּעֵת מְנוּסָתוֹ יֵצֵא מִן הַמַּטָע וְיָרוּץ פֹּה, בַּדֶּרֶךְ הַחוֹלִית, יָשָׁר מוּלִי.
אוּלַי אֲפִלוּ יְנַסֶה לִקְפֹּץ עַל הָעֲגָלָה וְלַחְטֹף אֶת הַמּוֹשְׁכוֹת מִתּוֹךְ יָדַי הַקְּטַנוֹת.
אוּלַי יִבְרַח עִם הַכִּרְכָּרָה וַאֲנִי אִתּוֹ, וּבֵינָתַיִם יֵרֵד הַלַּיְלָה, וְהַתַּנִים יִסְגְרוּ עָלֵינוּ מִסָבִיב וְהַגַּנָב, זֶה גַנַב הַבָּנָנוֹת הַפָּרוּעַ, אוּלַי יַחְטֹף גַם אוֹתִי וְיַסְתִּיר אוֹתִי שָׁם, בִּכְפָרוֹ הַמְּרֻחָק, בַּדֶּרֶךְ אֶל הֶהָרִים?
וּמִי יוֹדֵעַ עַד אָנָה הָיִיתִי מַגִיעַ בַּהֲזָיוֹתַי, אִלְמָלֵא חָזַר אַבָּא וְיָצָא מִן הַמַּטָע, נוֹשֵׁף וּמִתְנַשֵׁף, מֵזִיעַ כֻּלוֹ וּבְיָדוֹ שַׂק גָדוֹל.
“אַח, זֶה גַנָב זָרִיז,” אָמַר אַבָּא.
“חָמַק מַמְּנִי כְּמוֹ אַרְנֶבֶת.”
אַבָּא הִפְסִיק לְרֶגַע, מִתְנַשֵׁם, וְהִמְשִׁיךְ: “כַּנִּרְאֶה שֶׁהָיָה זֶה נַעַר.
רָאִיתִי אוֹתוֹ מֵרָחוֹק וְהוּא הָיָה קָטָן.
הַבֵּט,” אָמַר אֵלַי אַבָּא, “הוּא כְּבָר הִסְפִּיק לְמַלֵא מְלֹא-הַשַּׂק בָּנָנוֹת.
אַח, גַנָב שֶׁכָּזֶה!”
וְאַבָּא הֵרִים אֶת הַשַּׂק וְהִנִיחַ אוֹתוֹ בַּכִּרְכָּרָה, מֵאָחוֹר, טִפֵּס וְעָלָה אֶל קֶרֶשׁ הַמּוֹשָׁב, נָטַל מִיָדַי אֶת הַמּוֹשְׁכוֹת וְאָמַר:
“בּוֹא, נְמַהֵר.
נִסְגֹר אֶת הַבְּרָזִים חֵת-שְׁתַּיִם, וְנָשׁוּב.”
הִסְתַּכַּלְתִּי בּוֹ וְשָׁאַלְתִּי: “אַבָּא, זֶה בָּטוּחַ הָיָה גַנָב?”
“כֵּן, בֶּטַח.
הִנֵה הַשַּׂק שֶׁמָצָאתִי.
אֵינְךָ רוֹאֶה?”
“אַבָּא, מַה הוּא רָצָה הַגַּנָב הַזֶּה?”
“טִפְּשׁוֹן,” אָמַר אַבָּא, “אֶת הַבָּנָנוֹת רָצָה לִקְטֹף וְלִמְכֹּר.”
“זֶה הָיָה יֶלֶד, אַבָּא?”
“כַּנִּרְאֶה,” אָמַר אַבָּא, “יֶלֶד אוֹ נַעַר.
לֹא הִבְחַנְתִּי בְּדִיוּק.
אֲבָל זָרִיז כְּשֵׁד.”
“וּמַה יִהְיֶה עַכְשָׁו, אַבָּא?”
“טִפְּשׁוֹן, אֵיזֶה שְׁאֵלוֹת אַתָּה שׁוֹאֵל? נִסַע הַבַּיְתָה, כַּמּוּבָן.
נוֹדִיעַ לַשּׁוֹמְרִים, שֶׁיֵצְאוּ עוֹד הַלַּיְלָה לְמַאֲרָב.
הַגַּנָב הַקָּטָן וַדַאי יַחֲזֹר, שֶׁהֲרֵי הִפְתַּעְנוּ אוֹתוֹ כְּהֹגֶן.”
אַבָּא הָיָה רָטֹב מִזֵעָה וּפָנָיו הֶאְדִימוּ מִן הָרְדִיפָה.
וַאֲנִי כָּעַסְתִּי מְאֹד עַל הַגַּנָב שֶׁנִּמְלַט וְחָשַׁבְתִּי כַּמָּה חֲבָל שֶׁאַבָּא לֹא תָּפַס אוֹתוֹ.
“מָה עִם הַבָּנָנוֹת, אַבָּא?”
“אָבִיא אוֹתָן לַמִּטְבָּח,”, אָמַר אַבָּא, “שָׁם דַוְקָא יִשְׂמְחוּ.”
וַאֲנִי תָּמַהְתִּי בְּלִבִּי: אֵיךְ זֶה שֶׁיֵשׁ גַם צַד מְשַׂמֵחַ בִּגְנֵבָה? אֲבָל כָּךְ אָמַר אַבָּא, וְאַבָּא וַדַאי יוֹדֵעַ.
הַנְּסִיעָה בַּחֲזָרָה לֹא הָיְתָה טוֹבָה וּנְעִימָה כְּמוֹ הַדֶּרֶךְ אֶל הַבָּנָנוֹת.
אַבָּא נֶחְפַּז מְאֹד וְהֵאִיץ בַּסּוּסָה כָּל הַזְּמַן.
הַסּוּסָה הַטּוֹבָה, זוֹ שֶׁאַבָּא בִּקֵשׁ מִמֶנִי קֹדֶם לָחוּס עָלֶיהָ וְלִנְהֹג בָּהּ בְּרַחֲמָנוּת, רָצָה וְהִתְאַמְצָה לְמַהֵר, כְּאִלוּ הִרְגִישָׁה שֶׁהַנְּסִיעָה וְעַכְשָׁו אֵינָהּ נְסִיעַת-תַּעֲנוּגוֹת, אֶלָא נְסִיעָה חֲשׁוּבָה וּדְחוּפָה מְאֹד.
הַחֲשֵׁכָה כְּבָר הֵחֵלָה יוֹרֶדֶת, וּמִן הַחֻרְשׁוֹת הָרְחוֹקוֹת נִשְׁמְעוּ כְּבָר יִלְלוֹת תַּנִים רִאשׁוֹנוֹת.
אַבָּא הֵחִישׁ אֶת הַסּוּסָה וְשָׁתַק.
רַק פַּעַם אַחַת הִתְעוֹרֵר וְאָמַר:
“מִן הַמִּטְבָּח נִסַע יָשָׁר אֶל הַשּׁוֹמְרִים.
לֹא, זֶה לֹא טוֹב.
נִסַע קֹדֶם אֶל הַשּׁוֹמְרִים וְאַחַר-כָּךְ אֶל הַמִּטְבָּח.
הַבָּנָנוֹת יְכוֹלוֹת לְהַמְתִּין.”
נִכְנַסְנוּ אֶל הֶחָצֵר בִּדְהָרָה.
אַבָּא לֹא עָצַר בַּכִּרְכָּרָה וְלֹא הֵאֵט אֶת מְרוּצָתָהּ שֶׁל הַסּוּסָה.
פָּנִינוּ אֶל אָהֳלֵי הַשּׁוֹמְרִים וּמִגַלְגַלֵי הַכִּרְכָּרָה הַשּׁוֹעֲטִים עָלוּ תִּימְרוֹת-אָבָק.
“אֵיפֹה רֹאשׁ הַשּׁוֹמְרִים?” קָרָא אַבָּא בְּקוֹל רָם לְתוֹךְ הָאֹהָלִים וְעָצַר אֶת הַכִּרְכָּרָה לְיָדָם.
שׁוֹמֵר מְנֻמְנָם הֵצִיץ מִן הָאֹהֶל וְאָמַר לְאַבָּא:
“הִנֵה, שָׁם.”
וְאַבָּא קָפַץ מִן הַכִּרְכָּרָה וְרָץ אֶל רֹאשׁ הַשּׁוֹמְרִים.
מֵהַמָּקוֹם שֶׁבּוֹ יָשַׁבְתִּי, מִקֶרֶשׁ-הַיְּשִׁיבָה שֶׁל הַכִּרְכָּרָה, רָאִיתִי אֶת רֹאשׁ הַשּׁוֹמְרִים יוֹצֵא לוֹ בְּנַחַת מִן הָאֹהֶל, לָבוּשׁ רַק גוּפִיָה, וּמִסְתּוֹדֵד עִם אַבָּא.
“מָה אָמַרְתָּ לוֹ?” שָׁאַלְתִּי אֶת אַבָּא, כְּשֶׁחָזַר אֶל הַכִּרְכָּרָה.
“טִפְּשׁוֹן,” אָמַר אַבָּא, “סִפַּרְתִּי לוֹ הַכֹּל.”
“וּמַה הוּא אָמַר?” שָׁאַלְתִּי.
אַבָּא הִצְטַחֵק: “מַה הוּא אָמַר? הוּא לֹא שָׂמַח כָּל-כָּךְ.
אֲבָל הוּא יֵצֵא הַלַּיְלָה עִם הַשּׁוֹמְרִים אֶל מַטַע הַבָּנָנוֹת, לְמַאֲרַב לַיְלָה.”
“וְהֵם יִתְפְּסוּ אֶת הַגַּנָב?”
אַבָּא צָחַק שׁוּב.
“אִם יִהְיֶה לָהֶם מַזָל, חַבּוּבּ.
רַק אִם יִהְיֶה לָהֶם מַזָל.”
מֵאָהֳלֵי הַשּׁוֹמְרִים נָסַעְנוּ לְאִטֵנוּ אֶל הַמִּטְבָּח.
הַפָּנָסִים כְּבָר דָלְקוּ בְּמִרְפֶּסֶת הַמִּטְבָּח וְאַבָּא נָתַן בְּיָדִי שׁוּב אֶת הַמּוֹשְׁכוֹת וְאָמַר לִי:
“תַּחֲזִיק חָזָק! שֶׁהִיא לֹא תָּזוּז!”
וְהוּא עָמַס אֶת שַׂק הַבָּנָנוֹת עַל כְּתֵפוֹ, עָלָה לְאִטוֹ בַּמַּדְרֵגוֹת וְהִנִיחַ אוֹתוֹ בַּמִּטְבָּח.
עוֹבְדוֹת הַמִּטְבָּח קִדְמוּ אֶת פָּנָיו בְּצָהֳלָה וּבְשִׂמְחָה.
“הוֹי, אֵיזוֹ הַפְתָּעָה! מָחָר כְּבָר תִּהְיֶה חֲגִיגָה לַיְּלָדִים.”
וְאַבָּא אָמַר לָהֶן:
“זֶה רַק בְּמִקְרֶה, רַק בְּמִקְרֶה.”
וְכֵיוָן שֶׁהֵן שָׁאֲלוּ וּבִקְשׁוּ לָדַעַת, סִפֵּר לָהֶן אַבָּא אֶת כָּל הַסִּפּוּר כֻּלוֹ.
“עַכְשָׁו יֵדַע כְּבָר כָּל הַקִּבּוּץ,” אָמַר לִי אַבָּא כְּשֶׁחָזַר וְנָטַל אֶת הַמּוֹשְׁכוֹת בְּיָדוֹ.
“בּוֹא, נַתִּיר אֶת הַסּוּסָה,” אָמַר אַבָּא.
וַאֲנִי עָזַרְתִּי לוֹ כַּמָּה שֶׁיָּכֹלְתִּי.
הָיָה נָעִים לַעֲבֹד עִם אַבָּא, בַּחֹשֶׁךְ, בְּתוֹךְ הָאֻרְוָה, וְגַם הִרְגַּשְׁתִּי שֶׁעֶזְרָתִי רְצוּיָה וְאֵינֶנִי מַפְרִיעַ.
בָּעֶרֶב, לִפְנֵי לֶכְתִּי לִישֹׁן, שָׁאַלְתִּי אֶת אַבָּא:
“אַבָּא, אֵיךְ יִתְפְּסוּ הַשּׁוֹמְרִים אֶת הַגַּנָב? הֲרֵי הוּא נִמְלַט.”
“וְעוֹד אֵיךְ נִמְלַט,” אָמַר אַבָּא, “בִּזְרִיזוּת שֶׁל חַיָה.
אֲבָל בְּוַדַאי יַחֲזֹר, כִּי הֲרֵי לֹא הִצְלִיחַ.”
“אֲבָל אֵיךְ, אַבָּא, אֵיךְ הֵם יִתְפְּסוּ אוֹתוֹ?”
“אֵינֶנִי שׁוֹמֵר,” אָמַר לִי אַבָּא, “אֲבָל זֶה וַדַאי יִהְיֶה כָּךְ: כְּשֶׁהוּא יָבוֹא וְיִרְצֶה לְהַמְשִׁיךְ לִגְנֹב בָּנָנוֹת יִצְעֲקוּ אֵלָיו הַשּׁוֹמְרִים: ‘עֲצֹר! אוֹ שֶׁאֲנַחְנוּ יוֹרִים!’ וְאָז הוּא בֶּטַח יִבָּהֵל וְיִזְרֹק אֶת הַשַּׂק וְיִתָּפֵס.”
“יֹפִי,” שָׂמַחְתִּי.
“שֶׁיִתְפְּסוּ אוֹתוֹ.
הַלְוַאי!”
אֲבָל אַבָּא לֹא שָׂמַח וְלֹא אָמַר דָבָר.
“אַבָּא,” הִמְשַׁכְתִּי, “וְהַשּׁוֹמְרִים יִשְׁכְּבוּ כָּכָה בָּעֵשֶׂב, כָּל הַלַּיְלָה?”
“כֵּן,” אָמַר אַבָּא, “הֵם לֹא מְפַחֲדִים.”
“גַּם לֹא מֵהַתַּנִים?”
“לֹא.”
“וְלֹא מֵהַנְּחָשִׁים, וְלֹא מֵהַגַּנָבִים וְלֹא מֵהַשּׁוֹדְדִים וְלֹא מִשׁוּם דָבָר?”
“לֹא,” חִיֵךְ אַבָּא.
“הֵם אֵינָם מְפַחֲדִים.
וְחוּץ מִזֶה הֵם יוֹדְעִים לְהִתְגַבֵּר.
וְעַכְשָׁו דַי לְךָ.
כְּבָר מְאֻחָר וְאַתָּה צָרִיךְ לִישֹׁן.”
“עוֹד שְׁאֵלָה אַחַת, אַבָּא,” הִתְחַנַנְתִּי.
“נוּ, שְׁאַל, חַבּוּבּ, אֲבָל בְּקִצוּר.”
“וְהוּא לֹא מְפַחֵד?” שָׁאַלְתִּי.
“מִי?”
“הַגַּנָב, אַבָּא, הַגַּנָב.”
“אַח, הַגַּנָב,” אָמַר אַבָּא, “כֵּן, הוּא וַדַאי מְפַחֵד.”
“בֶּטַח שֶׁהוּא מְפַחֵד, אַבָּא,” הִזְכַּרְתִּי לוֹ, “הָרֵי בְּעַצְמְךָ אָמַרְתָּ שֶׁהוּא רַק נַעַר.”
“נָכוֹן,” אָמַר אַבָּא, “הוּא בֶּאֱמֶת נַעַר.
וְהוּא וַדַאי מְפַחֵד מְאֹד.
וְעַכְשָׁו דַי, אַתָּה צָרִיךְ לִישֹׁן.
וּמָחָר נִרְאֶה.”
“לַיְלָה טוֹב, אַבָּא,” אָמַרְתִּי וְלֹא רָצִיתִי בִּכְלָל שֶׁאַבָּא יֵלֵךְ.
אֲבָל הָיָה כְּבָר מְאֻחָר, וּמִסָבִיב יָשְׁנוּ כָּל הַיְּלָדִים וְיָדַעְתִּי שֶׁצָרִיךְ לְהִפָּרֵד.
“לַיְלָה טוֹב, עֶגְלוֹן שֶׁלִי,” לִטֵף אַבָּא אֶת רֹאשִׁי, “אַתָּה בֶּאֱמֶת נוֹהַג בַּסּוּסָה מְצֻיָן.”
לַמָחֳרָת בַּבֹּקֶר הוֹפִיעַ אַבָּא בְּבֵית הַיְּלָדִים וְקָרָא אֵלַי:
“בֹּקֶר טוֹב, חַבּוּבּ.
רוֹצֶה לִרְאוֹת אֶת הַגַּנָב?”
“מָה, אַבָּא, תָּפְסוּ אוֹתוֹ?” צָעַקְתִּי כִּמְעַט מֵרֹב פְּלִיאָה.
“כֵּן, חַבּוּבּ,” אָמַר אַבָּא וְחִיֵךְ, “סְמֹךְ עַל הַשּׁוֹמְרִים.”
מִהַרְנוּ אֶל אָהֳלֵי הַשּׁוֹמְרִים.
כְּשֶׁהִגַעְנוּ לְשָׁם כְּבָר עָמְדָה לְיַד הָאֹהֶל חֲבוּרַת סַקְרָנִים וְהִבִּיטָה בִּדְמָמָה אֶל הַגַּנָב הַקָּטָן.
הִתְקָרַבְתִּי עוֹד וְעוֹד כְּדֵי לִרְאוֹת.
הַמְּבֻגָרִים הִסְתִּירוּ לִי וַאֲנִי נִדְחַקְתִּי בֵּינֵיהֶם, זָחַלְתִּי וְעָבַרְתִּי עַד שֶׁרָאִיתִי אוֹתוֹ.
קָטָן וּמִסְכֵּן כָּרַע לוֹ הַגַּנָב, מְכֻוָץ כֻּלוֹ מִן הַקֹּר וּמִן הַבֶּהָלָה, וּבְקֹשִׁי הֵעֵז לְהַשְׁעִין גַבּוֹ אֶל יְרִיעַת הָאֹהֶל.
אַחַד הַשּׁוֹמְרִים נִצַב מֵעָלָיו, זָקוּף וְחָזָק, וְסִפֵּר לְכֻלָם חָזוֹר וְסַפֵּר אֶת פָּרָשַׁת תְּפִיסָתוֹ.
אֵיךְ הִשְׁמִיט אֶת שַׂק הַבָּנָנוֹת וְאֵיךְ נוֹדַע הַדָּבָר לְעוֹבֵד הַמַּטָע, הוּא אַבָּא שֶׁלִי, וְאֵיךְ יָצְאוּ הַשּׁוֹמְרִים לְמַאֲרָב הַלַּיְלָה וְאֵיךְ נִתְפַּס הַנַּעַר הַקָּטָן.
לֹא יָכֹלְתִּי לְהַמְשִׁיךְ לִרְאוֹתוֹ.
אַבָּא קָרָא לִי וַאֲנַחְנוּ הָלַכְנוּ מִשָׁם.
“אַבָּא,” שָׁאַלְתִּי, “מָה יִהְיֶה אִתּוֹ עַכְשָׁו?”
“הוּא לֹא יִהְיֶה מְאֻשָׁר,” אָמַר אַבָּא, “אֲנִי חוֹשֵׁב שֶׁהַמִּשְׁטָרָה תָּבוֹא לְקַחְתּוֹ.”
“וְאַחַר-כָּךְ, אַבָּא?”
“אַחַר-כָּךְ,” אָמַר אַבָּא, “וַדַאי יוּבָא בִּפְנֵי שׁוֹפֵט.”
“וְאַחַר-כָּךְ, אַבָּא?”
“נוּ, אֵיךְ שֶׁיַּחְלִיט הַשּׁוֹפֵט.”
“לְבֵית-הַסֹּהַר?” שָׁאַלְתִּי חָרֵד.
“אוּלַי,” אָמַר אַבָּא.
“אוּלַי לֹא?” שָׁאַלְתִּי בְּתִקְוָה.
“בָּאֱמֶת שֶׁאֵינֶנִי יוֹדֵעַ,” אָמַר אַבָּא, “אֵיךְ שֶׁיַּחְלִיט הַשּׁוֹפֵט.”
אַבָּא לִוָה אוֹתִי כִּבְרַת-דֶרֶךְ.
צָעַדְנוּ בִּשְׁתִיקָה.
וְהוּא כְּמוֹ הִרְגִישׁ בְּחֶרְדָתִי.
“אַתָּה מְרַחֵם עָלָיו, מָה, חַבּוּבּ?”
“כֵּן,” אָמַרְתִּי, “רַק בִּגְלַל שַׂק עָלוּב שֶׁל בָּנָנוֹת.”
“כָּכָה זֶה,” אָמַר אַבָּא, “בֶּאֱמֶת זֶה לֹא מְשַׂמֵחַ.”
אֲבָל אֲנִי לֹא יָכֹלְתִּי לְהֵרָגַע.
“לְבֵית-הַסֹּהַר, אַבָּא, רַק בִּגְלַל שַׂק שֶׁל בָּנָנוֹת,” הִקְשֵׁיתִי.
“אַח, חַבּוּבּ, אַתָּה מַרְבֶּה הַבֹּקֶר בְּקֻשְׁיוֹת.
תִּגְדַל וְתָבִין.”
כְּשֶׁהִגַעְנוּ אֶל בֵּית-הַיְּלָדִים, אָמַר אַבָּא:
“נוּ, שָׁלוֹם.
לְהִתְרָאוֹת.
וְאַל תַּדְאִיג אֶת עַצְמְךָ יוֹתֵר מִדַי.”
אֲבָל אֲנִי דָאַגְתִּי לַנַּעַר הַקָּטָן וְלֹא יָכֹלְתִּי לַחְדֹל.
יָצָאתִי אֶל מִרְפֶּסֶת בֵּית-הַיְּלָדִים, יָשַׁבְתִּי לִי לְבַדִי עַל סַפְסַל-הָעֵץ וְנָשָׂאתִי עֵינַי אֶל הַשָּׁמַיִם וְאֶל הַחֻרְשׁוֹת הָרְחוֹקוֹת.
הַלְוַאי וְכָל זֶה לֹא הָיָה קוֹרֶה, חָשַׁבְתִּי לִי.
לֹא הַמַּסָע הַנִּפְלָא בַּכִּרְכָּרָה, וְלֹא סְגִירַת הַבְּרָזִים בַּבָּנָנוֹת, וְלֹא מַאֲרַב הַלַּיְלָה שֶׁל הַשּׁוֹמְרִים, וְלֹא כְלוּם.
לֹא יָכֹלְתִּי לִשְׁכֹּחַ אֵיךְ כָּרַע לוֹ הַגַּנָב, מְכֻוָץ כֻּלוֹ, וּבְקֹשִׁי הֵעֵז לְהִשָׁעֵן עַל יְרִיעַת הָאֹהֶל.
וַהֲלֹא מִקָרוֹב רָאִיתִי שֶׁאֵינֶנוּ אֶלָא נַעַר קָטָן.
מֵאֲחוֹרַי, מִתּוֹךְ הַבַּיִת, עָלְתָה פִּתְאֹם קְרִיאָתָהּ שֶׁל הַמְּטַפֶּלֶת.
וַאֲנִי קַמְתִּי לִי בְּחֹסֶר-רָצוֹן וּלְאַט-לְאַט נִכְנַסְתִּי הַבַּיְתָה.