בְּיוֹם חֲמִישִׁי, בְּסוֹפוֹ שֶׁל שְׁבוּעַ הַמִּלְחָמָה, נִטַלְטַלְתִּי בְּגִ’יפּ קְרָבִי בְּדַרְכֵי-עָפָר מְשֻׁבָּשׁוֹת, מִמִּזְרָח לָעִיר הַגְּדוֹלָה שְׁכֶם.
מִלְחֶמֶת שֵׁשֶׁת-הַיָּמִים תָּפְסָה אוֹתִי בְּמַפְתִּיעַ.
פִּתְאֹם הָיִיתִי בְּתוֹכָהּ, בְּתוֹךְ-תּוֹכָהּ, וְנִשֵׂאתִי עִם שֶׁטֶף הַמְּאֹרָעוֹת כְּמוֹ עָלֶה הַנִּשָׂא בְּשֶׁטֶף הַנַּחַל.
הַמַּעֲשִׂים רָדְפוּ זֶה אֶת זֶה בְּשַׁרְשֶׁרֶת הֲדוּקָה וְלֹא הָיָה לִי רֶגַע פְּנַאי קָטָן אֲפִלּוּ, כְּדֵי לַעֲצֹר בְּעַצְמִי לְרֶגַע, וּלְסַפֵּר לְעַצְמִי הֵיכָן אֲנִי: מֶה עָבַרְתִּי וּמָה הִתְרַחֵשׁ סְבִיבִי.
בְּבַת אַחַת נִכְנַסְתִּי לְחֶבֶל-אֶרֶץ חָדָשׁ, זָר וּמָלֵא הַפְתָּעוֹת.
אֶרֶץ שׁוֹמְרוֹן, הָרֵי שׁוֹמְרוֹן, הַבְּקָעוֹת הַנִּרְחָבוֹת שֶׁבֵּינֵיהֶם.
הַכְּפָרִים הָעַרְבִיִים הַקְּטַנִּים הַתְּלוּיִים בְּמִדְרוֹנוֹת.
וְהֶעָרִים הָעַרְבִיוֹת הַגְּדוֹלוֹת וְהַמְּשֻׁנּוֹת: שְׁכֶם, גֶ’נִין, יַעְבַּד וְטוּבַּס.
כָּל אֵלֶה הָיוּ כָּל-כָּךְ רְחוֹקִים מִמֶנִי, כָּל כָּךְ שׁוֹנִים וְעִם זֹאת קְרוֹבִים מְאֹד וּמֻכָּרִים בְּאֵיזוֹ דֶרֶךְ מֻפְלָאָה.
כַּמּוּבָן, אֵינֶנִי מִתְכַּוֵן רַק לִשְׁמוֹת הֶעָרִים וְהַכְּפָרִים וּשְׁמוֹת רָאשֵׁי הֶהָרִים הַגְּבוֹהִים, שֶׁהָיוּ מֻכָּרִים לִי עוֹד מִסִפּוּרֵי הַמִּקְרָא.
הֲרֵי לִפְנֵיכֶם הַר גְרִזִים הַמְּיֻעָר וּמוּלוֹ הַגּוּשׁ הֶעָצוּם שֶׁל הַר עֵיבָל הַקֵּרֵחַ, הַמַּטְרִישׁ סְלָעָיו בְּצֶבַע אָפוֹר.
הֲרֵי לִפְנֵיכֶם קִבְרֵי-הַשֵּׁיכִים, עֲגֻלֵי הַכִּפּוֹת, הַמַּלְבִּינִים עַל הַפְּסָגוֹת הַגְּבוֹהוֹת וְנִרְאִים בָּאֱמֶת כְּמִקְדָשִׁים זְעִירִים הַמִּתְגָרִים בְּרוּחוֹת הֶהָרִים הַחֲזָקוֹת.
הֲרֵי לִפְנֵיכֶם הַתִּלִים הָעַתִּיקִים תֵּל-תַעְנַךְ וְתֵל-תִּרְצָה.
וַהֲרֵי לָכֶם חָרְבוֹתֶיהָ הַמַּקְסִימוֹת שֶׁל סֶבַּסְטִיָה, הִיא הִיא שׁוֹמְרוֹן, בִּירַת אֶרֶץ שׁוֹמְרוֹן וּמְקוֹר שְׁמָהּ.
בִּשְׁכֶם עַצְמָהּ הָיָה בִּי מַעֲשֶׂה שֶׁכִּמְעַט וְנִסְתַּיֵם בְּכִי-רַע.
בַּיּוֹם הָרִאשׁוֹן אוֹ הַשֵּׁנִי לַמִּלְחָמָה, כְּבָר אֵינִי זוֹכֵר, נִפְצַעְתִּי בְּבִרְכִּי מֵאֵיזֶה רְסִיס אֶבֶן מְחֻדָד.
מֵרֹב הִתְרַגְשׁוּת לֹא הִרְגַשְׁתִּי כְּלָל בַּפֶּצַע.
פִּתְאֹם לְאַחַר יוֹמַיִם הִרְגַשְׁתִּי שֶׁאֵינִי יָכוֹל לְהָזִיז אֶת בִּרְכִּי.
חֲבֵרַי הִבְהִילוּנִי בְּגִ’יפּ אֶל בֵּית-הַחוֹלִים הָעִירוֹנִי שֶׁל שְׁכֶם, מִמוּל לְתַחֲנַת-הַמִּשְׁטָרָה, וְשָׁם נָפַלְתִּי בִּידֵי רוֹפֵא צְבָאִי מַחְמִיר וְקַפְּדָן.
“מַה זֶה, חַיָל?” שָׁאַל אוֹתִי הָרוֹפֵא.
“רְסִיס אֶבֶן חָדַר מִבַּעַד לַמִּכְנָס,” אָמַרְתִּי לוֹ, “וְכַנִרְאֶה שֶׁפָּצַע קְצָת אֶת הַבֶּרֶךְ.”
“כַּנִּרְאֶה?” נָתַן עָלַי הָרוֹפֵא הַמַּחְמִיר בְּקוֹלוֹ, וּמִיָד צִוָה עַל אֶחָד מֵעוֹזְרָיו הַחוֹבְשִׁים שֶׁיַּחְתֹּךְ אֶת הַבַּד מִסָבִיב לַפֶּצַע.
"הֶפְקֵרוּת שֶׁכָּזוֹ! חֹסֶר אַחֲרָיוּת שֶׁכָּזֶה! הִתִּיז הָרוֹפֵא וְרָכַן אֶל בִּרְכִּי.
“עוֹד אֲצַוֶה לְהַעֲמִיד אוֹתְךָ לְמִשְׁפָּט צְבָאִי!”
הָאֵימָה שֶׁהֵטִיל עָלַי הָיְתָה מְיֻתֶּרֶת כַּמּוּבָן.
אֲבָל הַפֶּצַע הָיָה בֶּאֱמֶת מֻזְנָח וְדָרַשׁ טִפּוּל מִיָדִי וְדַי מְסֻבָּךְ.
לֹא הָיִיתִי קוֹרֵא לָזֶה: נִתּוּחַ שֶׁל שָׂדֶה, אֲבָל מַה שֶׁעָשָׂה שָׁם הָרוֹפֵא בְּבִרְכִּי הַפְּצוּעָה לֹא הָיָה רָחוֹק מִזֶּה.
כְּשֶׁיָּצָאתִי מִבֵּית-הַחוֹלִים צוֹלֵעַ עַל בִּרְכִּי, רָאִיתִי לְפָנַי אֶת הָרְחָבָה הָעֲנָקִית וְהָרֵיקָה שֶׁלִפְנֵי מִשְׁטֶרֶת שְׁכֶם.
הֵעַפְתִּי מַבָּט עַל בִּנְיָן הַמִּשְׁטָרָה הַקּוֹדֵר, וְעַל בֵּית-הָאֲסוּרִים שֶׁלְיָדוֹ, וּמַשֶׁהוּ הֵחֵל לִנְבֹּט בְּזִכְרוֹנִי.
לַמָחֳרָת הוּטַל עָלַי, עִם חֲבֵרַי לַגִ’יפּ, לְסַיֵר בְּדַרְכֵי-הֶעָפָר שֶׁמִּמִזְרָח לְשְׁכֶם.
לְהָצִיץ בְּמַחֲנוֹת-הַפְּלִיטִים, לִסְרֹק אֶת הַכְּפָרִים, וּלְהָבִיא אֶת בְּשׂוֹרַת הַכִּבּוּשׁ הַיִּשְׂרְאֵלִי לְכָל פִּנָה נִדָחָה.
זֶה הוּא טִבְעָה הַמִּסְתּוֹרִי שֶׁל אֶרֶץ הֶהָרִים הַהִיא, מְלֵאַת הַמְּעָרוֹת, הָעֲמָקִים הַצָּרִים וְהַנִּסְתָּרִים.
שְׁבִילֵי קְסָמִים הַמּוֹבִילִים לְמַעְיָנוֹת נִפְלָאִים, וּכְפָרִים דְחוּיִים הַיּוֹשְׁבִים לָהֶם רְחוֹקִים וּמֻפְרָדִים מִכָּל הָעוֹלָם.
אוֹתוֹ יוֹם נִטַלְטַלְנוּ לָעֵמֶק הָרָחָב וְהַפּוֹרֶה שֶׁמִּמִזְרָח לִשְׁכֶם.
הוּא הָעֵמֶק הַנִּקְרָא בִּלְשׁוֹן-הַמַּפּוֹת הַמְּדֻיֶקֶת: בִּקְעַת בֵּית-דָגָ’ן, עַל שְׁמוֹ שֶׁל הַכְּפָר הַגָּדוֹל הַיּוֹשֵׁב בִּקְצֵה הַבִּקְעָה וּשְׁמוֹ כִּשְׁמָהּ.
בַּבִּקְעָה הִצְהִיבָה הַתְּבוּאָה וְהַכַּפְרִיִים טֶרֶם הֵחֵלוּ בַּעֲבוֹדוֹת הַקָּצִיר.
אוֹ אוּלַי הִפְסִיקוּ אוֹתָן פִּתְאֹם, בִּגְלַל הַמִּלְחָמָה הַמַּפְתִּיעָה, שֶׁהֵבִיאָה הֵנָה בְּאֵיזֶה פֶּרֶץ סוּפָה אֶת הַגִ’יפִּים הַיִּשְׂרְאֵלִים הַשּׁוֹעֲטִים בְּדַרְכֵי-הֶעָפָר הַפְּנִימִיוֹת שֶׁבֵּין הַכְּפָרִים, וְנוֹשְׂאִים עִמָהֶם אֵיזֶה אִיוּם נִסְתָּר וְלֹא יָדוּעַ.
הַיָּמִים הָיוּ, כַּזָּכוּר לָכֶם, יְמֵי סִיוָן חַמִים וּפְרִיחַת הָאָבִיב הַצִּבְעוֹנִית כְּבָר קָמְלָה בַּחַמָה.
רַק הַמִּגְדָלִים הַצִּבְעוֹנִיִים הַגְּבוֹהִים שֶׁל “וֶרֶד הַקָּצִיר” הִתְרוֹמְמוּ מֵעַל לְשׁוּרוֹת הַקָּמָה הַמַּצְהִיבָה וְגִוְנוּ אֶת מַרְאֵה הָעֵמֶק.
מֵאָז הַבֹּקֶר, מֵאָז קִבַּלְתִּי אֶת הַמַּפָּה לְיָדִי, וְרָאִיתִי אֶת נְתִיב הַסִּיוּר שֶׁלָנוּ, נִקְרָה בִּי אֵיזוֹ הַרְגָשָׁה מוּזָרָה שֶׁאֶת הַשֵּׁמוֹת הַלָּלוּ כְּבָר שָׁמַעְתִּי בֶּעָבָר.
חָפַרְתִּי וְהֶעֱמַקְתִּי בְּזִכְרוֹנִי וְנִסִיתִי לְהַעֲלוֹת מִנַיִן אֲנִי זוֹכֵר שֵׁמוֹת אֵלֶה.
דָבָר מוּזָר קָרָה לִי אוֹתָהּ שָׁעָה.
נִדְמֶה הָיָה לִי שֶׁכְּבָר הָיִיתִי כָּאן בְּשֶׁכְּבָר הַיָּמִים.
הַמִּשְׁטָרָה וְרַחֲבַת בֵּית-הָאֲסוּרִים, וְגַבּוֹ הַמּוֹרִיק וְהַמְּיֻעָר שֶׁל הַר-גְרִזִים.
כְּאִלּוּ כְּבָר נָסַעְתִּי בִּדְרָכִים נִדָחוֹת אֵלֶּה פַּעַם.
כְּאִלוּ כְּבָר בִּקַרְתִּי פַּעַם בְּכָל הַכְּפָרִים הַלָּלוּ: עַסְכַּר, בֵּית-פוּרִיק, בֵּית-דָגָ’ן.
בְּיִחוּד צָד אֶת לִבִּי הַשֵּׁם הַזֶּה: בֵּית-דָגָ’ן, בִּקְעַת בֵּית-דָגָ’ן.
הָפַכְתִּי וְהָפַכְתִּי בְּרֹאשִׁי.
הַשֵּׁם הַזֶּה בֵּית-דָגָ’ן נִתְקַע בְּמוֹחִי וְלֹא נָתַן לִי מָנוֹחַ.
הֲרֵי קוֹרֶה לָכֶם הַדָּבָר שֶׁמַשֶׁהוּ מְנַקֵר וּמְנַקֵר בְּתוֹכְכֶם וְאַתֶּם בְּטוּחִים לַחֲלוּטִין שֶׁאֶת הַשֵּׁם הַזֶּה כְּבָר שְׁמַעְתֶּם פַּעַם.
אֶת הַפַּרְצוּף הַזֶּה כְּבָר רְאִיתֶם פַּעַם.
וּבְכָל זֹאת, חֵרֶף הִשְׁתַּדְּלוּתְכֶם, אֵינְכֶם יְכוֹלִים לְהִזָכֵר בְּשׁוּם אֹפֶן מִנַיִן הַדְּבָרִים יְדוּעִים לָכֶם כָּל כָּךְ.
וְהִנֵּה מַמָּשׁ כַּדָּבָר הַזֶּה קָרָה גַם לִי בְּאוֹתוֹ הַבֹּקֶר הַקֵיצִי, בְּדַרְכֵי-הֶעָפָר שֶׁמִּמִזְרָח לִשְׁכֶם.
נוֹסֵעַ הָיִיתִי בְּאֶרֶץ מֻכָּרָה, שׁוֹאֵף אֶל קִרְבִּי רֵיחוֹת יְדוּעִים וְרוֹאֶה סְבִיבִי הָרִים, עֲצֵי-חָרוּב וּסְלָעִים קְרוֹבִים וּזְכוּרִים מְאֹד.
וְכָל הַזְּמַן הָיִיתִי מְעַנֶה אֶת עַצְמִי וּמְנַסֶה לִפְתֹּר אֶת הַחִידָה.
רֻבּוֹ שֶׁל הַבֹּקֶר לֹא הִצְלַחְתִּי בְּכָךְ.
וְכִמְעַט שֶׁהִתְפַּלֵאתִי עַל עַצְמִי אֵיךְ יָכֹלְתִי לְהִגָרֵר לְתוֹךְ הֲזָיוֹת שְׁטוּתִיוֹת שֶׁכָּאֵלוּ.
וְאַף-עַל-פִּי כֵן, כְּבָר הָיִיתִי שָׁם פַּעַם אַחַת.
כְּבָר רָאִיתִי אֶת הַמַּרְאוֹת הַלָּלוּ.
כְּבָר שָׁמַעְתִּי אֶת הַשֵּׁם: בֵּית-דָגָ’ן.
יֵשׁ זִכְרוֹנוֹת לָאָדָם שֶׁאֵינָם מַכְזִיבִים.
לִפְעָמִים הֵם עוֹלִים בְּרֹאשְׁךָ דַוְקָא בְּשָׁעָה שֶׁאֵינָהּ צְפוּיָה.
דַוְקָא בְּשָׁעָה שֶׁאֵינָם קְרוּאִים בִּכְלָל.
דַוְקָא בְּשָׁעָה שֶׁנִּדְמֶה שֶׁאֵין בָּהֶם שׁוּם צֹרֶךְ.
הֶחֱנִינוּ אֶת רִכְבֵּנוּ בְּמֶרְכַּז הַכְּפָר, הִבְהַלְנוּ אֵלֵינוּ אֶת מֻכְתַּר-הַכְּפָר, וּבִשַׂרְנוּ לוֹ אֶת בְּשׂוֹרַת הַכִּבּוּשׁ.
וְאַחַר-כָּךְ גַם סָעַדְנוּ עַל שֻׁלְחָנוֹ.
סְעֻדָה נִפְלָאָה שֶׁלֹּא הָיָה בָּהּ שׁוּם טַעַם שֶׁל כִּבּוּשִׁים לְבַד מִכְּבוּשֵׁי-הַיְּרָקוֹת הַנִּפְלָאִים שֶׁהֻגְשׁוּ אֶל הַשֻּׁלְחָן.
אָח אָח, טַעְמָם הַמְּשֻׁבָּח שֶׁל כְּבוּשֵׁי-הַחֲצִילִים הַזְּעִירִים! אָח אָח, טַעְמָה הַנִּפְלָא שֶׁל הַבַּמְיָה הַכְּבוּשָׁה בְּרֹטֶב עַגְבָנִיוֹת! חַיַי, שֶׁטַעְמָם הַמְּשֻׁבַּח שֶׁל הַכְּבוּשִׁים שֶׁהֻגְשׁוּ אֶל שֻׁלְחָן הַמֻּכְתָּר, בִּכְפַר בֵּית-דָגָ’ן, בְּצָהֳרֵי יוֹם הַחֲמִישִׁי שֶׁל הַמִּלְחָמָה – עוֹמֵד בְּפִי עַד הַיּוֹם…
הַזְּמַן כְּאִלּוּ נֶעְצַר לִכְבוֹדֵנוּ.
כְּאִלוּ לֹא הָיְתָה מִלְחָמָה בָּעוֹלָם.
וּכְאִלוּ לֹא עָמַדְנוּ רַק לִפְנֵי יָמִים סְפוּרִים בְּנִסְיוֹנוֹת קָשִׁים וּמָרִים.
בָּעֶרֶב שָׁבְנוּ לִשְׁכֶם, אֶל חֲצַר הַמִּשְׁטָרָה שֶׁהָמְתָה שָׁאוֹן רַב שֶׁל צָבָא.
כְּלֵי-מִלְחָמָה נָסְעוּ לְכָאן וּלְכָאן וְחַיָלִים מִלְאוּ כָּל סֶדֶק.
נִרְדַמְתִּי כִּמְדֻמֶה לִי לְשָׁעָה קְצָרָה וּפִתְאֹם הִתְעוֹרַרְתִּי וּפֵשֶׁר כָּל הַסּוֹדוֹת גָלוּי וְיָדוּעַ לְפָנַי.
כְּאִלוּ אֶתְמוֹל קָרָה הַדָּבָר.
הֲלֹא גַם לָכֶם יִקְרֶה פִּתְאֹם כַּדָּבָר הַזֶּה, שֶׁבְּשָׁעָה שֶׁאַתֶּם נֵעוֹרִים לָכֶם מֵאֵיזוֹ שֵׁנָה קְצָרָה וּמַפְתִּיעָה פִּתְאֹם אַתֶּם מוּטָלִים בְּמִטַתְכֶם לֹא נָמִים וְלֹא עֵרִים.
וְאַף-עַל-פִּי-כֵן אַתֶּם רוֹאִים מַרְאוֹת נִפְלָאִים.
דְבַר-מָה שֶׁנֶעְלָם מִכֶּם מוֹפִיעַ פִּתְאֹם לִפְנֵיכֶם.
תְּמוּנוֹת נִשְׁכָּחוֹת וְזִכְרוֹנוֹת שֶׁנִּדְחֲקוּ לְפִנוֹת רְחוֹקוֹת וּפֵשֶׁר הַחֲלוֹמוֹת פִּתְאֹם מִתְבַּהֵר לָכֶם.
וְהַכֹּל מִתּוֹךְ אֵיזוֹ קַלּוּת כָּזוֹ, מִתּוֹךְ אֵיזוֹ מְתִיקוּת כָּזוֹ, שֶׁל שְׁעַת אַחֵר-צָהֳרַיִם קֵיצִית, עַל מִטָה צְבָאִית בַּקּוֹמָה הַשְּׁנִיָּה שֶׁל מִשְׁטֶרֶת שְׁכֶם הַכְּבוּשָׁה, שֶׁאֲפִלוּ רְסִיסֵי הַזְּכוּכִית מֵחַלּוֹנוֹתֶיהָ הַמְּנֻפָּצִים טֶרֶם פֻּנוּ מֵרִצְפָּתָהּ.
הִתְיַשַׁבְתִּי בְּמִטָתִי, מָחִיתִי פָּנַי מִקוּרֵי הַשֵּׁנָה וְנִסִיתִי לְהַסְדִיר אֶת שֶׁפַע הַזִּכְרוֹנוֹת שֶׁעָט עָלַי פִּתְאֹם מִכָּל הַפִּנוֹת וְהַסְדָקִים.
וַדַאי שֶׁהָיִיתִי כָּאן! וַהֲרֵי יֶלֶד הָיִיתִי! יֶלֶד כְּבֶן שֶׁבַע אוֹ שְׁמוֹנֶה! וַהֲרֵי עִם אַבָּא הָיִיתִי כָּאן! הוֹ, אֵיזוֹ פָּרָשָׁה אַדִירָה הָיְתָה זוֹ! פָּרָשַׁת מוֹבִילֵי הַבַּנָּנוֹת.
אֵיךְ יָכֹלְתִּי לִשְׁכֹּחַ? אֵיךְ נִשְׁמַט הַדָּבָר מִזִכְרוֹנִי? וַהֲרֵי יָמִים עַל יָמִים דָשׁוּ בַּקִּבּוּץ בַּפָּרָשָׁה הַמֻּפְלָאָה הַזּוֹ וּבְכָל סְפִיחֶיהָ! הֲרֵי לָכֶם עִנְיָן! בְּאֶמְצַע הַמִּלְחָמָה יוֹשֵׁב לוֹ חַיָל עַל מִטָתוֹ וּמַעֲלֶה זִכְרוֹנוֹת מְשֻׁנִים מִימֵי יַלְדוּתוֹ.
בֵּית-דָגָ’ן? בְּוַדַאי! הַכְּפָר בֵּית-דָגָ’ן! וַהֲרֵי מִשָּׁם הוֹבַלְנוּ אֶת שְׁתִילֵי-הַבָּנָנוֹת.
וְהַבִּקְעָה? הוֹ, אֵיזֶה פֶּלֶא.
הֲרֵי בְּתוֹךְ הַבִּקְעָה נָסַעְנוּ עִם “הַגְּרוּטָאָה”, אוֹתָהּ מְכוּנֵּית רְעוּעָה, אֲפֹרָה, פְּלִיטַת הַצָּבָא הַבְּרִיטִי.
וְעָלֶיהָ מֻנָחִים שְׁתִילֵי-הַבָּנָנוֹת הָרַכִּים, תִּלִים-תִּלִים, מְכֻסִים וַעֲטוּפִים בִּירִיעוֹת שַׂקִים רְטֻבִּים.
וּשְׁכֶם? וּבִנְיַן הַמִּשְׁטָרָה?
הוֹי, אֵיךְ זֶה יָכֹלְתִּי לִשְׁכֹּחַ? הֲרֵי חָצִינוּ אֶת הָעִיר שְׁכֶם לֹא פַּעַם אַחַת אֶלָּא פַּעֲמַיִם.
וְאֵיזוֹ סַכָּנַת נְפָשׁוֹת הָיְתָה זוֹ אָז, לַחֲצוֹת עִיר עַרְבִית וְעוֹד עִיר כִּשְׁכֶם!
וּבִנְיַן הַמִּשְׁטָרָה, שׁוֹאֲלִים אַתֶּם, מִנַיִן זָכַרְתִּי אוֹתוֹ? וַהֲרֵי פֹּה, בְּתוֹךְ בִּנְיָן זֶה עַצְמוֹ בִּלִינוּ אֶת הַלַּיְלָה הַהוּא, לֵיל הָאֵימִים כְּשֶׁהָאֲסַפְסוּף הָעַרְבִי בַּחוּץ הוֹמֶה וּמִשְׁתּוֹלֵל וְדוֹרֵשׁ אֶת דְמֵי הַיְּהוּדִים הַחוֹסִים מֵאֲחוֹרֵי הַקִּירוֹת הֶעָבִים.
וּפַרְצוּפוֹ שֶׁל הַמֻּכְתָּר, גַם הוּא מֻכָּר לִי, לֹא כֵן?
אָח אָח, לֹא צָרִיךְ לְהַגְּזִים.
אֶת הַמֻּכְתָּר בֶּאֱמֶת לֹא הִכַּרְתִּי.
אָבֵל אֶת נִימֶר, הָעַרְבִי הַטּוֹב, אִישׁ הַכְּפָר בֵּית-דָגָ’ן, נִימֶר מוֹכֵר הַבָּנָנוֹת, אוֹתוֹ לֹא אוּכַל לִשְׁכֹּחַ.
כָּל הַלַּיְלָה הָיָה אִתָּנוּ בַּמִּשְׁטָרָה.
יָשַׁן אִתָּנוּ עַל סַפְסְלֵי הָעֵץ הַקָּשִׁים, בְּאוֹר הַחַשְׁמַל הַבָּהִיר שֶׁלֹא כָּבָה כָּל הַלַּיְלָה.
הוֹי, הוֹי! כְּמוֹ גַלֵי-יָם סוֹחֲפִים הִתְגַלְגְלוּ וּבָאוּ אֵלַי כָּל הַזִּכְרוֹנוֹת מֵאוֹתוֹ הַמַּסָע.
כָּל כָּךְ הֵצִיפוּ אוֹתִי, עַד שֶׁלֹא יָכֹלְתִי עוֹד לִשְׁמֹר אוֹתָם לְעַצְמִי, וַהֲרֵי אֲנִי מְסַפֵּר אוֹתָם גַם לָכֶם.
אֲבָל לָמָה לְדַבֵּר בִּלְשׁוֹן חִידוֹת? לְשֵׁם מָה לִמְתֹּחַ אֶתְכֶם לְחִנָם? הָבָה וַאֲסַפֵּר לָכֶם אֶת כָּל הַסִּפּוּר, מִתְּחִלָתוֹ וּלְפִי הַסֵּדֶר.
אַחֶרֶת רַק אֲבַלְבֵּל אֶת מֹחֲכֶם וְלֹא תּוּכְלוּ, גַם אִם מְאֹד תִּרְצוּ, לָרֶדֶת לְסוֹף הַסִּפּוּר.
וּבְכֵן הָבָה נִפְתַּח בַּהֲכָנוֹת לַנְּסִיעָה, שֶׁכִּמְעַט-כִּמְעַט נִסְתַּיְמָה בְּאָסוֹן.
 “…הַיּוֹצְאִים בְּרִנָה”
פֶּה מִי יוּכַל לְמַלֵל אֶת שִׂמְחַת הַיְּצִיאָה? אוֹתָהּ הִתְרַגְשׁוּת הָאוֹחֶזֶת בְּךָ וְאֵינָהּ מַרְפָּה מִזֶה כַּמָּה שָׁעוֹת: יוֹצְאִים, יוֹצְאִים! בְּכָל זֹאת יוֹצְאִים! לַמְרוֹת כָּל הָעִכּוּבִים, וְלַמְרוֹת כָּל הַצָּרוֹת, יוֹצְאִים.
וַהֲרֵי אֵין זוֹ יְצִיאָה סְתָם, לִנְסִיעָה רְגִילָה, לְתֵל-אָבִיב אוֹ לְחֵיפָה.
אוֹ אוּלַי לִירוּשָׁלַיִם.
הֲרֵי זוֹ יְצִיאָה לְמַסָע אָרֹךְ.
וְאוּלַי גַם מְסֻכָּן וְלָבֶטַח מָלֵא הַרְפַּתְקָאוֹת, אֶל הָעִיר שְׁכֶם הָרְחוֹקָה, הַנֶּעֱלֶמֶת, הַיּוֹשֶׁבֶת לָהּ כְּמוֹ אֵיזוֹ צִפּוֹר טֶרֶף דוֹרְסָנִית בֵּין סַלְעֵי שׁוֹמְרוֹן.
כָּל הַקִּבּוּץ כֻּלּוֹ הָיָה שֻׁתָּף לְשִׂמְחַת הַיְּצִיאָה.
הַחֲבֵרִים עָמְדוּ לִפְנֵי “הַגְּרוּטָאָה”, זוֹ הַמְּכוֹנִית הָרְעוּעָה, פְּלִיטַת הַצָּבָא הַבְּרִיטִי, לִטְפוּ אוֹתָהּ בְּעֵינֵיהֶם, בִּידֵיהֶם וּמַמָשׁ הִתְרַפְּקוּ עָלֶיהָ בְּכָל גוּפָם.
וְלֹא חָדְלוּ מִלִשְׁאֹל אֶת הַנּוֹסְעִים הָעוֹמְדִים לְיָדָהּ:
“הַכֹּל בְּסֵדֶר?”
“הַכֹּל בֶּאֱמֶת בְּסֵדֶר?”
“הֲכִינוֹתֶם? זְכַרְתֶּם? הִשַּׂגְתֶּם הַכֹּל?”
“וְהָעִקָר: לֹא שְׁכַחְתֶּם כְּלוּם?”
הֲרֵי לָכֶם מְכוֹנִית פְּשׁוּטָה שֶׁבַּפְּשׁוּטוֹת, וְגַם אֵינָהּ מְשֻׁבַּחַת.
אַדְרַבָּא, גְרוּעָה שֶׁבַּגְרוּעוֹת, שֶׁבְּכָל הַיָּמִים בְּקֹשִׁי מַטְרִיחִים עָלֶיהָ אֶת הָעַיִן, לִזְרֹק בָּהּ מַבָּט, וּפִתְאֹם: הִיא כְּאִלוּ מִשְׁתַּנָה.
כְּאִלוּ הוֹפֶכֶת לְכַלַת-הַשִּׂמְחָה.
הֲרֵי הִיא שֶׁתּוֹבִיל אֶת הַנּוֹסְעִים.
הֲרֵי הִיא שֶׁתַּעֲמֹס עַל גַבָּהּ, אִם יֵלֵךְ הַכֹּל כְּסִדְרוֹ, אֶת חֶמְדַת-נַפְשׁוֹ שֶׁל הַקִּבּוּץ, מַטְרַת הַנְּסִיעָה כֻּלָהּ, הַתִּקְוָה הַיְּקָרָה: שְׁתִילֵי הַבָּנָנוֹת הָרַכִּים.
כְּלוּם דָבָר קָטָן הוּא בְּעֵינֵיכֶם, שֶׁהֶחְלִיטוּ סוֹף כָּל סוֹף לְאַחַר לְבָטִים וּבֵרוּרִים וְעִנְיָנִים בְּלִי-סוֹף: לִנְטֹעַ בְּקִבּוּצֵנוּ חֶלְקַת בָּנָנוֹת רִאשׁוֹנָה? רִאשׁוֹנָה הִיא אֶצְלֵנוּ וְרִאשׁוֹנָה לְכָל הָאֵזוֹר.
וּמִי יוּכַל לְשַׁעֵר אֵיזוֹ טוֹבָה עֲצוּמָה יְכוֹלָה לִצְמֹחַ מִן הַמַּסָע הַזֶּה לְכָל הַיִּשּׁוּב הַיְּהוּדִי? בָּנָנוֹת, בָּנָנוֹת.
מֵרְבַדִים יְרֻקִים וַעֲצוּמִים שֶׁל שִׂיחֵי בָּנָנוֹת.
מַמָשׁ כְּמוֹ בַּסְּפָרִים הַמְּצֻיָרִים הַבָּאִים מֵאַפְרִיקָה.
מַמָשׁ כְּמוֹ הַבָּנָנוֹת שֶׁבָּאִיִים הַחַמִים וְהַלַּחִים.
מְסִלוֹת בַּרְזֶל תִּתְמַשֵׁכְנָה אֶל תּוֹךְ הַמַּטָעִים וְרַכְּבוֹת מַשָׂא יְהַלְכוּ בֵּין בָּתֵּי-הָאֲרִיזָה לְבֵין הַנְּמַלִים.
יַטְעִינוּ פֹּה וְיִפְרְקוּ שָׁם.
וּבִרְכַּת הַבָּנָנוֹת מֵאֶרֶץ יִשְׂרָאֵל תְּהַלֵּךְ בְּיַמִים רְחוֹקִים וַאֲפִלּוּ אֶל הָאוֹקְיָנוֹסִים תַּגִּיעַ.
וּמִי יוֹדֵעַ עַד לְאָן יִנְדֹד שְׁמָן הַטּוֹב שֶׁל בָּנָנוֹת הַשָּׁרוֹן?
וְאֵין זוֹ שִׂמְחַת הַיְּצִיאָה בִּלְבַד.
הוֹי לֹא וָלֹא! הֲרֵי אֵלוּ בְּעֶצֶם כַּמָּה שְׂמָחוֹת: שִׂמְחַת הַיְּצִיאָה וְהַרְגָשַׁת הַשְּׁלִיחוּת.
כֵּן, כֵּן, מַמָּשׁ הַרְגָשַׁת שְׁלִיחוּת.
כְּלוּם לֹא שְׁלִיחוּת חֲלוּצִית שֶׁבַּחֲלוּצִית הִיא זוֹ, לַחְדֹר אֶל מִבְצַר הֶהָרִים הַמְּסֻגָר וְהָעוֹיֵן? לִפְרֹץ אֶל תּוֹךְ תּוֹכוֹ וְלַחֲזֹר מִמֶנוּ בְּשָׁלוֹם, וְעוֹד עִם מַלְקוֹחַ רַב? שָׁלָל נִכְבָּד: שְׁתִילֵי בָּנָנוֹת רַכִּים שֶׁיְדֵי חַקְלָאִים יְהוּדִים, הַנּוֹטְעִים חֲבֵרַי קִבּוּצֵנוּ, יִטַפְּחוּ אוֹתָם בְּאַהֲבָה וּבְחִבָּה.
וְעַל יָדָם, עַל-יְדֵי שְׁתִילִים רַכִּים אֵלֶה תָּבוֹא לִשְׁכֹּן הַבְּרָכָה בְּתוֹכֵנוּ.
בִּרְכַּת הַשֶּׁפַע וְהַהִשְׁתָּרְשׁוּת וְכָל שְׁאָר הַבְּרָכוֹת שֶׁמְדַבְּרִים עֲלֵיהֶן תָּמִיד בְּעַרְבֵי חַגִים וְיָמִים טוֹבִים.
וְעַד הַיּוֹם אֵינֶנִי בָּטוּחַ אִם מִישֶׁהוּ מִבֵּין הַשּׁוֹמְעִים בֶּאֱמֶת יוֹרֵד לְסוֹף כַּוָנָתָן…
וּבֵין הַחֲבֵרִים הַמַּקִיפִים אֶת “הַגְּרוּטָאָה” וּמְשַׁתְּפִים עַצְמָם בְּשִׂמְחַת הַיְּצִיאָה, עוֹמֵד לוֹ גַם הַמַּזְכִּיר וְנוֹשֵׂא בִּקְצָרָה אֶת בִּרְכַּת-הַדֶּרֶךְ אֶל הַחֲבֵרִים הַיּוֹצְאִים:
“…וּבְכֵן” אוֹמֵר הַמַּזְכִּיר “…לֹא דַי לָנוּ בְּשִׂמְחַת הַיְּצִיאָה שֶׁכֻּלָנוּ שֻׁתָּפִים לָהּ.
וְאַף לֹא דַי לָנוּ בְּהַרְגָשַׁת הַשְּׁלִיחוּת הַחֲלוּצִית שֶׁנוֹשְׂאִים חֲבֵרֵינוּ הַיּוֹצְאִים עַל כִּתְפֵיהֶם הַחֲזָקוֹת.
וְלֹא דַי לָנוּ בִּשְׁאָר סִפּוּרִים וּמַעֲשִׂיוֹת.
מַה שֶׁחָשׁוּב לָנוּ בְּאֱמֶת הוּא יְצִירַת קֶשֶׁר חָדָשׁ עָמֹק וַאֲמִתִּי עִם אַדְמַת יִשְׂרָאֵל.
בְּרִית חֲדָשָׁה אָנוּ כּוֹרְתִים הַיּוֹם,” אוֹמֵר הַמַּזְכִּיר בִּלְשׁוֹן הַבְּרָכוֹת הַמְּקֻבֶּלֶת “…עִם אַדְמַת אֲבוֹתֵינוּ.
בַּנְּטָעִים הָרַכִּים הָאֵלֶה יִהְיֶה הָאוֹת לְחִדוּשׁ בְּרִיתֵנוּ עִם הָאֲדָמָה!…”
הַמַּזְכִּיר הִתְרַגֵּשׁ כָּאן, הִשְׁתּוֹפֵף לָאָרֶץ חָפַן בְּיָדוֹ חֹפֶן שֶׁל חוֹל, נָשַׁק לוֹ נְשִׁיקַת אֲוִיר מְרֻחֶקֶת, וְאָמַר בְּהִתְלַהֲבוּת:
“…לֹא רַק עִם אֶרֶץ הָאָבוֹת וְאַדְמַת הָאָבוֹת אָנוּ קוֹשְׁרִים הַיּוֹם קֶשֶׁר חָדָשׁ, אֶלָא עִם כָּל הַטֶּבַע, עִם כָּל הַיְּקוּם שֶׁמִּסְבִיבֵנוּ, שֶׁבְּתוֹכוֹ אָנוּ רוֹצִים לְהָקִים חַיִים יְהוּדִיִים חֲדָשִׁים וּבְרִיאִים.
דֶרֶךְ צְלֵחָה!…”
וְטוֹב שֶׁהוּא סִיֵם.
כִּי הַהֲכָנוֹת הָאַחֲרוֹנוֹת עוֹד הָיוּ רַבּוֹת.
וְכָרָגִיל, עַד לַשָּׁעָה הָאַחֲרוֹנָה מַמָשׁ יֵשׁ לְהוֹסִיף הֲמוֹן פְּרָטִים שֶׁנִּשְׁכְּחוּ.
הִנֵה אָנוּ עוֹלִים כְּבָר עַל הַמְּכוֹנִית וְכִמְעַט-כִּמְעַט יוֹצְאִים לַדֶּרֶךְ… אֲבָל לִפְנֵי שֶׁהַמְּכוֹנִית תֵּצֵא לְדַרְכָּהּ הֲרֵי יֵשׁ לְהַצִּיּג בִּפְנֵיכֶם מִי וָמִי הֵם הַנּוֹסְעִים בָּהּ.
הֲיִתָּכֵן שֶׁנִּפְתַּח בְּסִפּוּר וּכְבָר נִשְׁלַח אֶת “הַגְּרוּטָאָה” לְדַרְכָּהּ וְעוֹד מְעַט וְהִיא כְּבָר תַּחֲרֹק בְּמַעֲלֵה הַכְּבִישׁ בֵּין תּוּל-כַּרֶם לִשְׁכֶם, וְאַתֶּם לֹא תֵּדְעוּ בִּכְלָל מִי הוּא הַנּוֹהֵג בָּהּ, וּמִי הֵם הַמֻּנָחִים עַל אַרְגָּזָהּ, חֲבוּיִים מִתַּחַת לַעֲרֵמוֹת הַשַּׂקִים, וּמִסְתַּתְּרִים תַּחַת הַיְּרִיעוֹת שֶׁבָּהֶן יְכַסוּ עַל נִטְעֵי-הַבָּנָנוֹת הָרַכִּים?
וּבְכֵן רֹאשׁ וְרִאשׁוֹן לַיּוֹצְאִים הָיָה חֲבֵרֵנוּ חִזְקוּ.
אוֹ כְּמוֹ שֶׁהָיָה נוֹהֵג לוֹמַר תָּמִיד: חִזְקוּ וְאִמְצוּ! הֲרֵי יָדוּעַ וְגָלוּי לִפְנֵיכֶם שֶׁהַ“חֲזַק וֶאֱמָץ” זוֹהִי סִיסְמָא יְשָׁנָה שֶׁבָּהּ הָיוּ בְּנֵי הַנֹּעַר בַּגּוֹלָה מְבָרְכִים וּמְאַמְצִים אֶת לִבּוֹת עַצְמָם.
וְחִזְקוּ זֶה, נִשְׁתַּגְרָה הַבְּרָכָה הַזּוֹ עַל לְשׁוֹנוֹ וְשָׁכְחָה לָרֶדֶת מִשָׁם.
בְּעֶצֶם הָיָה לוֹ שֵׁם יְהוּדִי מְכֻבָּד כְּמוֹ לְכָל אָדָם.
שְׁמוֹ הָיָה יְחִזְקִיָהוּ – וְזֹאת וַדַאי כְּבָר נִחַשְׁתֶּם לְפִי כִּנּוּיוֹ – וְשֵׁם מִשְׁפַּחְתּוֹ גַם הוּא שֵׁם יְהוּדִי מֻבְהָק הָיָה, אֶלָא פָּשׁוּט נִשְׁתַּכַּח מִמֶנִי בְּמֶשֶׁךְ הַשָּׁנִים.
וְלָמָה לְהִתְעַכֵּב כָּאן בִּגְלַל עִנְיָן קָטָן כָּזֶה, שֶׁל שֵׁם מִשְׁפָּחָה?
חִזְקוּ וְאִמְצוּ הָיָה אִישׁ מְיֻחָד.
וּבְקִבּוּצֵנוּ הָיָה לוֹ מִקְצוֹעַ כָּפוּל.
פַּעַם הָיָה נוֹטֵעַ, מְטַפֵּל בְּמַטָעִים, יוֹצֵא לְעֵת הַזְּמִירָה עִם הַמַּזְמֵרוֹת אֶל הַכְּרָמִים.
פּוֹתֵחַ צַלָחוֹת בִּשְׁעַת הַצֹּרֶךְ, וּבִכְלָל עוֹשֶׂה כָּל עֲבוֹדָה וַעֲבוֹדָה.
וּפַעַם, וְזֶה הָיָה לָרֹב, הָיָה נֶהָג.
מִין יְהוּדִי כָּזֶה הָיָה שֶׁאָמַר: “לֹא יִתָּכֵן שֶׁיְהוּדִים וְעוֹד בָּאָרֶץ, לֹא יֵדְעוּ לִנְהֹג…” וְנֶהָג דַוְקָא טוֹב הָיָה.
“סְמֹךְ עָלַי,” הָיָה אוֹמֵר לְמִי שֶׁחָשַׁד בִּמְיֻמָנוּתוֹ “הַמְּכוֹנִית אֶצְלִי מִתְחַזֶקֶת וּמִתְאַמֶצֶת!”
מִי עוֹד הָיָה מַתְאִים כָּמוֹהוּ לְמַסַע-הַשְּׁלִיחוּת הַזּוֹ? וְכִי דָבָר קַל הוּא בְּעֵינֵיכֶם: גַם נוֹטֵעַ וְגַם נֶהָג!… וְכָאן יֵשׁ לוֹמַר כַּמָּה מִלִּים לְשִׁבְחָהּ שֶׁל הַמְּכוֹנִית.
אָמְנָם גְרוּטָאָה מְחֻרְבֶּנֶת הָיְתָה, מְיֻשֶׁנֶת וּמְצַפְצֶפֶת, חוֹרֶקֶת וּמְחַשֶׁבֶת לְהִתְפּוֹרֵר בְּכָל קְפִיצָה.
אֲבָל זְכוּת הֱיוֹתָהּ מְכוֹנִית צָבָא לֹא נִשְׁכְּחָה לָהּ.
וּכְשֶׁרָצָה הַצָּבָא הַבְּרִיטִי לְהִפָּטֵר מִסוּסָיו הַוָּתִיקִים – מִהֲרוּ חֲבֵרֵינוּ וְקָנוּ “גְרוּטָאָה” זוֹ, שֶׁהָיְתָה לִמְכוֹנִית הַמַּשָׂא הָאַחַת וְהַיְּחִידָה בְּכָל הַקִּבּוּץ.
הָאֱמֶת צְרִיכָה לְהֵאָמֵר שֶׁחִזְקוּ לֹא הָיָה בִּכְלָל נֶהָגָהּ הַקָּבוּעַ, אֶלָּא אֶחָד בְּשֵׁם מֶנְדֶל דַוְקָא.
אוֹ כְּשֵׁם כִּנוּיוֹ: מֶנְדֶל-בַּעַל-הַגְּרוּטָאָה.
יְהוּדִי מְיֻחָד בְּמִינוֹ הָיָה.
וְאִם יִתְמַזֵל מַזָלֵנוּ עוֹד נְסַפֵּר עָלָיו פַּעַם.
חַיַי שֶׁהוּא רָאוּי שֶׁיְסַפְּרוּ עָלָיו.
אֶלָּא מָה רוֹצֶה הַמַּזָל? שֶׁמֶנְדֶל יֶחֱלֶה, יֶחֱלֶה מַמָשׁ, עִם חֹם וַהֲקָאוֹת וְסַמֵי-רְפוּאָה וְכָל הַשְּׁאָר, מַמָשׁ לִפְנֵי הַנְּסִיעָה.
וַהֲרֵי אִי-אֶפְשָׁר לִדְחוֹת אֶת הַפֶּסַח אִם מֶנְדֶל חוֹלֶה.
לָכֵן גַם אֶת מַסַע הַבָּנָנוֹת אֵין דוֹחִים.
וּמֶנְדֶל נִשְׁאַר לִשְׁכַּב בְּמִטָתוֹ, כָּלוּא בִּצְרִיפוֹ הַקָּטָן, וְלִבּוֹ מְפַרְכֵּס וּמִשְׁתַּגֵעַ לִהְיוֹת עַכְשָׁו, דַוְקָא עַכְשָׁו, לְיַד הַהֶגֶה שֶׁל הַ“גְרוּטָאָה”.
דַוְקָא בַּיָּמִים הַגְּדוֹלִים שֶׁלָּהּ, בְּדַרְכָּהּ אֶל מַסַע הַפְּלָאוֹת בֶּהָרִים.
יָמִים שֶׁאוּלַי לֹא יָשׁוּבוּ לָהּ עוֹד.
וּבְכֵן מִתְיַשֵׁב לוֹ חִזְקוּ אֶל הֶגֶה “הַגְּרוּטָאָה”, מִתְיַשֵׁב כְּמוֹ בַּעַל-בַּיִת אֲמִתִּי, כְּמוֹ נֶהָג גִזְעִי וּוָתִיק, וְאוֹמֵר:
“חֶבְרֶה מַה יֵשׁ לְדַבֵּר הַרְבֵּה? חִזְקוּ וְאִמְצוּ! זָזִים!…”
הַשֵּׁנִי בַּחֲבוּרַת הַשְּׁלִיחִים הָיָה חֲבֵרֵנוּ הַנִּכְבָּד דֹב עַמִיחַי.
יְהוּדִי רְצִינִי, בַּעַל נְטִיוֹת מֻבְהָקוֹת לִהְיוֹת “מַאכֶר” כְּלוֹמַר מְנַהֵל.
כְּלוֹמַר עַסְקָן, מְאַרְגֵן.
כָּל דָבָר שֶׁלֹא נָפַל לְיָדָיו – תֵכֶף הִתְחִיל לְנַהֲלוֹ.
מִן מְנַהֵל כָּזֶה הָיָה.
מְנַהֵל מִלֵדָה.
וּמֶה הָיָה עוֹשֶׂה שׁוֹאֲלִים אַתֶּם, כְּשֶׁלֹא הָיָה לוֹ מַה לְנַהֵל? וּבְכֵן, הוּא הָיָה אָז מְנַהֵל אֶת עַצְמוֹ.
חוֹלֵק לְעַצְמוֹ הוֹרָאוֹת וּפְקֻדּוֹת, מִתְיָעֵץ עִם דַעַת עַצְמוֹ, שׁוֹקֵל שִׁקוּלִים וּמַחְלִיט הַחְלָטוֹת.
“מַאכֶר” כְּלוֹמַר מְנַהֵל – הֲרֵיהִי תְּכוּנָה שֶׁאֵין נִפְטָרִים מִמֶנָה בְּנָקֵל.
דֹב עַמִיחַי הָיָה נִקְרָא כָּךְ רַק בַּתְּעוּדוֹת.
בַּחַיִים קָרְאוּ לוֹ רַק חָבֵר דֹב.
הוּא הָיָה אוֹמֵר:
“כֻּלָנוּ חֲבֵרִים! הַתֹּאַר הֲכִי נִכְבָּד שֶׁאֲנִי מַכִּיר בְּחַיִים הוּא חָבֵר! הִנֵה קְחוּ אוֹתִי לְמָשָׁל: מִי אֲנִי? חָבֵר-דֹב.” כֵּן, כָּךְ הָיָה אוֹמֵר, בְּמִלָּה אַחַת: חָבֵר-דֹב.
וּמֵאָז שָׁכְחוּ כֻּלָּם אֶת דֹב עַמִיחַי, וְהוּא נִקְרָא רַק חָבֵרְדֹב.
חָבֵרְדֹב הָיָה מִתְלַהֵב מִכָּל חִדוּשׁ בַּחַקְלָאוּת שֶׁלָנוּ.
הוּא הָיָה מְשֻׁגָע לְהַכְנִיס גִדוּלִים חֲדָשִׁים לְאַדְמוֹתֵינוּ.
“בְּכָל הַמְּשָׁקִים בַּסְּבִיבָה,” הָיָה אוֹמֵר, “מְחַדְשִׁים וּמְנַסִים.
וְרַק אֶצְלֵנוּ מִשׁוּם מָה, מִין בַּטְלָנוּת שֶׁכָּזוֹ…” עַכְשָׁו הָיָה מְאֻשָׁר מַמָשׁ.
גִּדוּל חָדָשׁ! שֶׁאֵינֶנוּ בְּנִמְצָא בְּשׁוּם מֶשֶׁק מִמִשְׁקֵי הַסְּבִיבָה! בָּנָנוֹת! הֲשׁוֹמְעִים אַתֶּם? בָּנָנוֹת מַמָשׁ! פְּרִי סוּבְּטְרוֹפִּי מְיֻחָד! מַה זֶה סוּבְּטְרוֹפִּי? טְרוֹפִּי מַמָשׁ! טְרוֹפִּי לִמְהַדְרִין כְּמוֹ שֶׁהָיָה אוֹמֵר חָבֵרְדֹב.
הֶחָלוּץ הַשְּׁלִישִׁי שֶׁיָּשַׁב עַל אַרְגַז “הַגְּרוּטָאָה”, מֵאָחוֹר, חָבוּי וּמֻסְתָּר בֵּין עֲרֵמוֹת הַשַּׂקִים הָיָה אַבָּא שֶׁלִּי.
כַּמּוּבָן שֶׁהָיָה לוֹ שֵׁם, וַאֲפִלוּ שֵׁם יָפֶה! אֲבָל אֲנִי לֹא אוֹמֵר לָכֶם עַכְשָׁו אֶת שְׁמוֹ.
אֶקְרָא לוֹ פָּשׁוּט: אַבָּא.
וְאִם בְּמֶשֶׁךְ הַסִּפּוּר יִתְגַלֶה לָכֶם שְׁמוֹ הָאֲמִתִּי, אָנָא, אַל תַּאֲשִׁימוּ אוֹתִי בַּדָּבָר.
בְּנֵי-אָדָם הֲרֵי יֵשׁ לָהֶם שֵׁמוֹת.
וּבִשְׁמוֹתֵיהֶם הֲרֵי קוֹרְאִים לָהֶם.
וּבְכֵן מִי אֲנִי שֶׁאוּכַל לְהַגִיד לְחִזְקִי אוֹ לְחָבֵרְדֹב אוֹ לְנִימֶר אוֹ לְכָל אֶחָד אַחֵר – לְאַבָּא שֶׁלִּי תִּקְרְאוּ רַק אַבָּא!… וַהֲרֵי הָיָה רַק אַבָּא שֶׁלִי!… וּבִשְׁבִילָם הָיָה פָּשׁוּט חָבֵר…
אָמַרְתִּי נִימֶר, וּכְבָר הִזְכַּרְתִּי אוֹתוֹ גַם בַּפֶּרֶק הַקּוֹדֶם.
אֲבָל כְּדַאי שֶׁנַעֲרֹךְ הַכָּרָה יוֹתֵר יְסוֹדִית.
נִימֶר הָיָה רָאוּי לְכָךְ.
וְהָאֱמֶת נִתְּנָה לְהֵאָמֵר שֶׁאַחֲרֵי הַמִּלְחָמָה, כְּשֶׁהִתְרוֹצַצְתִּי בְּהָרֵי הַשּׁוֹמְרוֹן לַעֲשׂוֹת כָּל מִינֵי חוֹבוֹת צְבָאִיוֹת, חִפַּשְׂתִּי אוֹתוֹ וְלֹא מְצָאתִיו.
כְּבָר סִפַּרְתִּי לָכֶם שֶׁפַּרְצוּפוֹ שֶׁל מֻכְתַּר הַכְּפָר בֵּית-דָגָ’ן הִזְכִּיר לִי נוֹרָא אֶת דְמוּתוֹ.
אֲבָל אַחַר-כָּךְ נוֹכַחְתִּי שֶׁטָעִיתִי.
וְהָאֱמֶת הִיא שֶׁלֹא מְצָאתִיו עַד הַיּוֹם.
חִפַּשְׂתִּי אוֹתוֹ וּבִקַשְׁתִּי אַחֲרָיו בְּבֵית-דָגָ’ן וּבַכְּפָרִים הַסְּמוּכִים לוֹ, הוּא נֶעְלַם.
אוּלַי הָפַךְ לְפָלִיט וְנִמְלַט אֶל עֵבֶר-הַיַּרְדֵן.
אוּלַי שִׁנָה אֶת שְׁמוֹ.
אוּלַי הִגֵר לַאֲמֵרִיקָה – אֵינִי יוֹדֵעַ.
הִצְטַעַרְתִּי מְאֹד שֶׁלֹּא מָצָאתִי אוֹתוֹ אָז, אַחֲרֵי הַמִּלְחָמָה.
אָח אָח, אֵיזוֹ פְּגִישָׁה מֻפְלָאָה יָכְלָה זוֹ לִהְיוֹת! תָּאֲרוּ לְעַצְמְכֶם: נִימֶר וַאֲנִי נִפְגָשִׁים לְאַחַר שָׁנִים רַבּוֹת כָּל כָּךְ.
וַהֲרֵי אֲנִי הָיִיתִי אָז רַק יֶלֶד קָטָן וְסַקְרָן גָדוֹל.
וְגָרַמְתִּי לְנִימֶר בְּוַדַאי דְאָגוֹת עֲצוּמוֹת בִּשְׁעַת הַמַּסָע.
וּבְעִקָר בְּלֵיל הַהִתְנַפְּלוּת… אֲבָל לָמָה לְהַקְדִּים אֶת הַמְּאֻחָר? וּלְשֵׁם מָה, שׁוֹאֵל אֲנִי אֶתְכֶם, לְשֵׁם מָה לְבַלְבֵּל אֶת הַסֵּדֶר הַטּוֹב?
נִימֶר הָיָה הָעַרְבִי סוֹחֵר-הַבָּנָנוֹת מִן הַכְּפָר בֵּית-דָגָ’ן.
אֶת שְׁאָר כִּנוּיָיו וּתְאָרָיו כְּבָר שָׁכַחְתִּי.
כִּי בְּעֶצֶם לֹא הָיָה רַק סוֹחֵר בָּנָנוֹת.
בְּאַדְמוֹת חֲצֵרוֹ שֶׁבִּקְצֵה הַבִּקְעָה, הָיְתָה לוֹ גַם מִשְׁתָּלָה קְטַנָה.
וְהוּא הָיָה הוֹלֵךְ וְסוֹבֵב בְּיִשׁוּבֵי הַיְּהוּדִים אֲשֶׁר בִּשְׁפֵלַת הַחוֹף, לְהַצִּיּעַ לָהֶם אֶת סְחוֹרָתוֹ.
בַּמַּסָע הַמֻּפְלָא הַזֶּה, הָיָה נִימֶר לֹא רַק סוֹחֵר וְלֹא רַק שַׁתְלָן.
הוּא הָיָה מְתֻרְגְמָן וּמוֹרֵה דֶרֶךְ, מְאַכְסֵן וּמְשַׁחֵד, מַרְגִיעַ וּמַסְתִּיר, וְעַל הַכֹּל, דוֹאֵג הָיָה דְאָגָה עֲמֻקָה שֶׁהַכֹּל יִגָּמֵר בְּטוֹב.
לֹא מְעַט חַיָבִים חֲבֵרֵינוּ, וַאֲנִי הַקָּטָן בְּתוֹכָם, לְנִימֶר הָעַרְבִי הַטּוֹב מִן הַכְּפָר בֵּית-דָגָ’ן.
הַנּוֹסֵעַ הָאַחֲרוֹן הָיִיתִי אֲנִי.
יֶלֶד קָטָן וָרַךְ כְּבֶן שֶׁבַע אוֹ שְׁמוֹנֶה.
לֹא הָיִיתִי צָרִיךְ לְהִמָצֵא שָׁם, זֶה בָּרוּר.
אֲבָל אַבָּא הִתְעַקֵּשׁ וְלֹא וִתֵּר.
הָיוּ אֵלֶה אוֹתָם יָמִים שְׁקֵטִים, מֻעָטִים עַד לְהַעֲצִיב, שֶׁבֵּין תֹּם מִלְחֶמֶת-הָעוֹלָם וּבֵין תְּחִלַת מְאֹרְעוֹת הָאֵיבָה בֵּין הַיְּהוּדִים לָעַרְבִים.
לְאַבָּא שֶׁלִּי נִכְנַס מִין דִּבּוּק בְּרֹאשׁוֹ: הוּא יַרְאֶה לִי אֶת אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל כַּמָּה שֶׁרַק אֶפְשָׁר וְכַמָה שֶׁרַק יוּכַל! לָכֵן סָחַב אוֹתִי וְטִלְטֵל אוֹתִי עִמוֹ לִירִיחוֹ הָרְחוֹקָה, לְיָם הַמֶּלַח הַמִּסְתּוֹרִי, לִירוּשָׁלַיִם הָעַתִּיקָה שֶׁמֵעֵבֶר לְהָרֵי הַחֹשֶׁךְ, וּלְכָל מָקוֹם שֶׁרַק הִצְלִיחַ.
אִמָּא כַּמּוּבָן הִתְנַגְדָה בְּכָל נַפְשָׁהּ לִיצִיאָתִי הַמְּטֹרֶפֶת.
“הוּא לֹא יִסַע אִתְּךָ,” הִתְחַנְנָה לְפָנָיו.
אֲבָל אַבָּא הִתְעַקֵשׁ וְלֹא וִתֵּר.
“הוּא יִסַע, אֲנִי אוֹמֵר לָךְ.
הוּא מֻכְרָח לִרְאוֹת אֶת הָאָרֶץ.
עוֹד מְעַט הַכֹּל יִסָגֵר.
אוּלַי תִּהְיֶה מִלְחָמָה, הוּא מֻכְרָח לִרְאוֹת וְלִזְכֹּר!…”
הַיּוֹם בָּטוּחַ אֲנִי שֶׁאִמָּא הִזִילָה דְמָעוֹת לֹא מְעַטוֹת בְּאוֹתוֹ הַלַּיְלָה.
אֲבָל שׁוּם דָבָר לֹא עָזַר.
לְאַבָּא הָיָה מִין שִׁגָעוֹן כָּזֶה, מִין חָזוֹן כָּזֶה, לֹא מֻסְבָּר.
וְהַחֲבֵרִים אָמְרוּ שֶׁאִם הַמְּשֻׁגָע אֵינוֹ מְסֻכָּן, אָז לֹא נוֹרָא… וּבִזְכוּתוֹ, בִּזְכוּת שִׁגְעוֹנוֹ זֶה שֶׁל אַבָּא, יָצָאתִי גַּם אֲנִי לְבֵית-דָגָ’ן הָרְחוֹקָה, וְהָיִיתִי גַּם אֲנִי הַקָּטָן בֵּין חֲבוּרַת הַשְּׁלִיחִים הַמְּפֹאֶרֶת, חֲבוּרַת מוֹבִילֵי הַבָּנָנוֹת.
חֲבֵרֵינוּ הָיוּ שִׁכּוֹרִים מִשִׂמְחָה.
הִתְחַבְּקוּ לָהֶם בֵּין הַשַּׂקִים, קָרְאוּ קְרִיאוֹת נִרְגָשׁוֹת.
נִימֶר שֶׁיָּשַׁב לְפָנִים וְחִזְקִיָהוּ שֶׁנָּהַג, הִצְטָרְפוּ גַם הֵם אַל הַשִּׁיר הַנִּרְגָשׁ הַבּוֹקֵעַ מֵאַרְגַז הַמַּשָׂאִית.
הַבֹּקֶר הָיָה יָפֶה כָּל כָּךְ, הַהִתְרַגְשׁוּת מְרֻבָּה כָּל כָּךְ, הָרֵי הַשּׁוֹמְרוֹן כְּחֻלִים כָּל כָּךְ, עַד שֶׁלֹא נוֹתַר דָבָר לַעֲשׂוֹת אֶלָא לִפְצֹחַ בְּזֶמֶר.
"אָנוּ נִהְיֶה הָרִאשׁוֹנִים…
אָנוּ נִהְיֶה בֵּין הַבּוֹנִים
כָּךְ אָמַרְנוּ אָח אֶל אָח…"
אָח אָח, אִלוּ הָיְתָה אִמָּא שׁוֹמַעַת אוֹתִי מְצָרֵף קוֹלִי הַדֵּק אֶל קוֹלוֹת חֲבֵרֵינוּ הַשּׁוֹאֲגִים, אִלוּ הָיְתָה רוֹאָה כַּמָּה אֲנִי מִשְׁתַּתֵּף בְּשִׂמְחָתָם, אִלוּ הָיְתָה רוֹאָה כַּמָּה יָפָה אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל שֶׁמִּחוּץ לַמַּשָׂאִית, וַדַאי הָיְתָה מִתְחָרֶטֶת עַל מַה שֶׁאָמְרָה לְאַבָּא, וּמַעֲלָה גַם הִיא חִיוּךְ נֶחְמָד עַל שְׂפָתֶיהָ.
 קְשָׁיֵי הַדֶּרֶךְ.
לְאַחַר שֶׁפָּגָה שִׂמְחַת הַיְּצִיאָה, וּלְאַחַר שֶׁהָרוּחַ צִנְנָה קְצָת אֶת הִתְלַהֲבוּת הַנּוֹסְעִים, הֵעַפְתִּי מַבָּט עַל סְבִיבוֹתַי: הָאֱמֶת נִתֶּנֶת לְהֵאָמֵר שֶׁלֹא הָיָה מִמַה לְהִתְלַהֵב.
“הַגְּרוּטָאָה”, הַמַּשָׂאִית הַיְּשָׁנָה נָסְעָה מִתּוֹךְ דִלוּגִים מְשֻׁנִּים וּקְפִיצוֹת מוּזָרוֹת וְטַלְטֵלוֹת אֵימִים הַמְּשַׁבְּרוֹת אֶת הַגּוּף.
כִּמְכוֹנִית צְבָאִית הָרְגִילָה לְקַפֵּץ לָהּ מֵעַל מַהֲמוֹרוֹת שְׂדֵה-הַקְּרָב.
קָשֶׁה, קָשֶׁה הָיָה לָהּ לְהִסְתַּגֵל לִנְסִיעַת חֲלָקוֹת אֶזְרָחִית עַל כְּבִישֵׁי הָהָר.
גַם הַיְּשִׁיבָה, אוֹ נָכוֹן יוֹתֵר הַשְּׁכִיבָה הַזּוֹ, בְּסֵתֶר הַשַּׂקִים לֹא שִׂמְחָה אֶת הַלְּבָבוֹת.
נִימֶר הוּא שֶׁהָיָה בַּעַל הָרַעְיוֹן.
הוּא גַם סֵרַב, הִתְעַקֵּשׁ וְסֵרֵב, לְהֵעָנוֹת לְבַקָשׁוֹת הַשִּׁחְרוּר שֶׁל חֲבֵרֵינוּ הַסּוֹבְלִים.
הוּא אָמַר שֶׁהוּא יוֹדֵעַ גַם יוֹדֵעַ שֶׁאֵין זוֹ הַרְגָשָׁה נְעִימָה לְהֵחָנֵק מִתַּחַת לַשַּׂקִים.
אֲבָל הַבִּטָחוֹן – מֵעַל לַכֹּל! אִם לֹא נִסְתַּתֵּר תַּחַת הַשַּׂקִים יוּכַל כָּל פַלָח עוֹבֵר לְגַלוֹתֵנוּ.
וְאָז – אוֹי לַנְּסִיעָה! וְאוֹי לַבָּנָנוֹת! גַם כָּךְ לֹא מָצְאָה חֵן בְּעֵינָיו “הַגְּרוּטָאָה”, שֶׁהָיָה לָהּ מַרְאֶה יְהוּדִי מִדַי, כְּפִי שֶׁאָמַר.
אֲבָל חִזְקִי אִמֵץ אֶת לִבּוֹ, וְחִזֵק אוֹתוֹ בִּדְבָרָיו:
“אַתָּה נִימֶר, הִתְכַּבֵּד לְךָ וְשֵׁב לְפָנִים! וְהַכֹּל יִהְיֶה בְּסֵדֶר! מַה יֵשׁ לְדַבֵּר הַרְבֵּה? צָרִיךְ לְהִתְחַזֵק!…” חִזְקִי כִּסָה אֶת רֹב פָּנָיו בְּמִשְׁקְפֵי-נֶהָגוּת גְדוֹלִים.
וּמָשַׁךְ אֶת כּוֹבַע הַנֶּהָגִים שֶׁלוֹ לְמַטָּה מִמִצְחוֹ, שֶׁיַּסְתִּיר כָּל מַה שֶׁלֹא הִסְתִּירוּ הַמִּשְׁקָפַיִם.
וְעוֹד כָּרַךְ עַל צַוָארוֹ אֵיזֶה צְעִיף-נֶהָגִים מְזֹהָם שֶׁשָּׁכַח מֶנְדֶל-בַּעַל-הַגְּרוּטָאָה.
וּבִכְלָל כָּל כָּךְ טָרוּד הָיָה וּמְרֻכָּז בִּמְלֶאכֶת הַנְּהִיגָה, עַד שֶׁתָּחַב אֶת פַּרְצוּפוֹ כִּמְעַט לְתוֹךְ הַהֶגֶה.
וּמִלְבַד כְּתֵפָיו לֹא נִרְאָה מִבַּחוּץ שׁוּם דָבָר.
לְעֻמָתוֹ נִימֶר פָּתַח לִרְוָחָה אֶת שִׁמְשַׁת-הַחַלּוֹן שֶׁלְצִדּוֹ, וְיָשַׁב לוֹ זָקוּף וּבְחָזֶה בּוֹלֵט וְהָיָה מְפַתֵּל אֶת קְצוֹת שְׂפָמוֹ הַמְּגֻדָל בִּתְנוּעוֹת לִטוּף אִטִיוֹת.
אַדְרַבָּא! שֶׁיִרְאוּ כָּל עוֹבְרֵי-הַדְּרָכִים שֶׁבַּמְּכוֹנִית נוֹסֵעַ לוֹ עַרְבִי אֲמִתִּי, בַּעַל שָׂפָם וּבַעַל כַּפִיֶה.
וְהוּא מוֹבִיל אִתּוֹ אֵיזֶה נֶהָג מְפֻקְפָּק שֶׁאֲפִלוּ בְּצוּרָתוֹ אִי-אֶפְשָׁר לְהַבְחִין כַּהֲלָכָה.
מֵאָחוֹר, עַל הָאַרְגָז, הִתְנַהֵל וִכּוּחַ סוֹעֵר.
חָבֵרְדֹב רָתַח כֻּלוֹ מִלַהַט וְאַבָּא שֶׁלִי הִשְׁתַּדֵל לְהַרְגִיעוֹ.
“שְׁמַע,” אָמַר חָבֵרְדֹב “בֶּאֱמֶת שֶׁאֵינֶנִי מֵבִין! מַה זֶה צָרִיךְ לְהִסְתַּתֵּר כָּכָה, כְּמוֹ אֵיזֶה פּוֹשְׁעִים? מָה אֲנַחְנוּ, מַבְרִיחִים? מִשְׁתַּמְטִים מִן הַצָּבָא?…”
“אַתָּה חָבֵרְדֹב,” אָמַר לוֹ אַבָּא "מוּטָב שֶׁתֵּרָגַע!
“מַה זֹאת אוֹמֶרֶת, תֵּרָגַע?” שָׁאַל חָבֵרְדֹב בְּרִתְחָה “אֵיזוֹ צוּרָה יֵשׁ לְכָל הַמַּסָע הַזֶּה? מַה זֶה, כָּכָה עוֹשִׂים? כָּכָה נוֹהֲגִים יְהוּדִים? כָּכָה זֶה מְכֻבָּד? לִנְסֹעַ בַּחֲשַׁאי, כְּמוֹ גַנָבִים! שָׁמַעְתִּי מְסַפְּרִים בַּמֶּשֶׁק הַשָּׁכֵן שֶׁהִנֵה נָסְעוּ חֲבֵרִים לְהָבִיא שְׁתִילֵי תַּפּוּחִים מִסְבִיבוֹת חֶבְרוֹן.
אֲבָל לֹא שָׁמַעְתִּי שֶׁיִסְעוּ כָּכָה, מִתּוֹךְ בּוּשָׁה!…”
“אַתָּה חָבֵרְדֹב,” אָמַר לוֹ אַבָּא “שׁוֹכֵחַ אֶת הָעִקָר, אֶת הַמַּטָרָה: אֲנַחְנוּ, כְּלוּם לְטַיֵל אֲנַחְנוּ נוֹסְעִים?”
“לֹא, לֹא,” מִהֵר חָבֵרְדֹב לְהָשִׁיב “בֶּטַח שֶׁלֹא! אֲנִי יוֹדֵעַ.
אֲבָל…”
“וּבְכֵן, לֹא לְטַיֵל,” מַפְסִיק אוֹתוֹ אַבָּא "זֶהוּ הָעִקָר.
וְאַל תִּשְׁכַּח; לְהָבִיא שְׁתִילִים וְלַחֲזֹר בְּשָׁלוֹם! וְאַבָּא נָהַג עִם חָבֵרְדֹב בַּאֲדִיבוּת וַאֲפִלוּ לֹא הִזְכִּיר שֶׁגַם הַיֶּלֶד הַקָּטָן נוֹסֵעַ עִמָהֶם.
וְגַם לְמַעֲנִי כְּדַאי וּכְדַאי לַחֲזֹר בְּשָׁלוֹם… אֲבָל חָבֵרְדֹב כָּל כָּךְ מֻרְתָּח הָיָה, שֶׁאוּלַי אֲפִלוּ שָׁכַח שֶׁאֲנִי יוֹשֵׁב עַל יָדָם, מְכֻרְבָּל כֻּלִי בְּתוֹךְ שַׂק.
וּמִכָּל אֶרֶץ יִשְׂרָאֵל שֶׁרָצָה אַבָּא לְהַרְאוֹתֵנִי אֲנִי רוֹאֶה רַק שַׂקִים יְשָׁנִים וּקְרוּעִים, וּבְרָגִים מַחֲלִידִים שֶׁל מַשָׂאִית…
“וּבֵינֵינוּ,” הִמְשִׁיךְ חָבֵרְדֹב שֶׁלֹּא יָכֹל לְהֵרָגַע, “הַנִימֶר הַזֶּה שֶׁאַתֶּם כָּל כָּךְ בְּטוּחִים בּוֹ…”
“אוֹהוֹ!” אָמַר אַבָּא “אַתָּה שׁוּב בְּשֶׁלְךָ! כְּבָר אָמַרְתִּי לְךָ אֶלֶף פְּעָמִים: עַם יִשְׂרָאֵל שָׁב זֶה עַתָּה לְאַרְצוֹ.
אֲבָל עֲדַיִן אֵינוֹ מַכִּיר אוֹתָהּ.
לְמוֹרֵי-דֶרֶךְ אָנוּ זְקוּקִים! מִבְּנֵי הַמָּקוֹם! וְאַתָּה שׁוּב עִם הַחֲשָׁדוֹת שֶׁלְּךָ…”
“אֲנִי לֹא חוֹשֵׁד, בִּכְלָל לֹא,” נִזְהַר חָבֵרְדֹב.
“אֲנִי רַק אוֹמֵר שֶׁאַתֶּם יוֹתֵר מִדַי בּוֹטְחִים בְּנִימֶר הַזֶּה.
הִנֵּה סִפֵּר לִי רַק אֶתְמוֹל הַנֶּהָג שֶׁל הַמֶּשֶׁק הַשָּׁכֵן, שֶׁגַם אֶצְלָם הָיָה מַעֲשֶׂה כָּזֶה… וְרַק בְּמַזָל לֹא…”
“שְׁמַע חָבֵרְדֹב,” אָמַר אַבָּא.
“בָּאֱמֶת שֶׁזֶה לֹא נָאֶה לְךָ לִהְיוֹת חַשְׁדָן שֶׁכָּזֶה! וַהֲרֵי אַתָּה יוֹדֵעַ שֶׁעַל נִימֶר יֵשׁ דֵעָה מְצֻיֶנֶת! אַתָּה הֲרֵי שָׁמַעְתָּ מָה שֶׁאָמַר הַמַּזְכִּיר!…”
“כֵּן, כֵּן,” הִסְכִּים חָבֵרְדֹב בְּלִי חֵשֶׁק רַב.
“אֲבָל זוֹ לֹא דֶרֶךְ מְכֻבֶּדֶת, לִנְסֹעַ כָּכָה! מַה יֵשׁ יְהוּדִים, אֲנִי שׁוֹאֵל, אֲנַחְנוּ צְרִיכִים לְהִתְבַּיֵשׁ מִמִישֶׁהוּ? יֵשׁ לָנוּ מַה לְהַסְתִּיר? לֹא! אֲנִי בֶּאֱמֶת לֹא מֵבִין לָמָה כָּל הָעֵסֶק הַזֶּה מִתְנַהֵל כָּכָה, בַּמַּחְתֶּרֶת…”
וְאַבָּא אָמַר לוֹ:
“שְׁמַע, אוּלַי אַתָּה קְצָת צוֹדֵק.
אֲבָל לְנַפֵּחַ לֹא צָרִיךְ! מָה רָצִיתָ: לִנְסֹעַ בְּרַכֶּבֶת מְהֻדֶּרֶת, וְסַבָּלִים מִתְרוֹצְצִים סְבִיבְךָ, וְאַתָּה רַק מְנַהֵל! חוֹלֵק פְּקֻדוֹת לְכָל הַצְּדָדִים וּמְעַשֵׁן לְךָ סִיגַר מְשֻׁבָּח? בִּשְׁבִיל לַעֲבֹד, בְּמוֹ יָדֵינוּ לַעֲבֹד – בִּשְׁבִיל זֶה בָּאנוּ מֵהַגּוֹלָה!” הִתְלַהֵב אַבָּא.
“לַעֲבֹד בְּעַצְמֵנוּ, בְּיָדֵינוּ אָנוּ.
וְאִם מֻכְרָחִים לְהִתְגַלְגֵל עִם מוֹרֵי-דֶרֶךְ עַרְבִיִים – נִתְגַלְגֵל! וְאִם אֵין בְּרֵרָה אֶלָא לִקְנוֹת בָּנָנוֹת מִן הַכַּפְרִיִים – נִקְנֶה! וְאִם אֵין לָנוּ כֶּסֶף לְרַכֶּבֶת מְהֻדֶּרֶת – נִסַע בִּגְרוּטָאָה! הָעִקָר,” אָמַר אַבָּא, וְהֵזִיז אֶת עֲרֵמוֹת הַשַּׂקִים הַצִּדָה שֶׁלֹא יַפְרִיעוּ לוֹ לְנַפְנֵף בְּיָדָיו, “הָעִקָר…” רָצָה אַבָּא לְהַמְשִׁיךְ, וּפִתְאֹם הִתְגַלָה כֻּלוֹ מִחוּץ לְשַׂקִים וְרֹאשׁוֹ בָּלַט מֵעֵבֶר לְדֹפֶן הַמַּשָׂאִית.
וְעוֹד מְעַט, עוֹד רֶגַע, הָיָה קוֹרֶה מַשֶׁהוּ.
אֲבָל נִימֶר הַטּוֹב, הֵצִיץ בַּמַּרְאָה וְרָאָה לְהַפְתָּעָתוֹ אֶת אַבָּא נֶחֱלָץ פִּתְאֹם כְּמוֹ אֵיזוֹ דְמוּת-רְפָאִים מִתּוֹךְ גוּשׁ הַשַּׂקִים.
וְהוּא נֶחֱרַד מִמְקוֹמוֹ, שָׁלַף צַוָארוֹ מִבַּעַד לַחַלּוֹן הַפָּתוּחַ וְצָעַק אֶל אַבָּא:
“מַה זֶה, הִשְׁתַּגַעְתּ? לְהִסְתַּתֵּר מִיָּד!…”
וְאַבָּא נִבְהַל כַּמּוּבָן וּמִהֵר לָשׁוּב וּלְהִתְכַּסוֹת בִּסְמַרְטוּטֵי-הַשַּׂקִים.
הַפֻּלְמוֹס נִפְסַק כַּמּוּבָן, כִּי אֵיזֶה טַעַם יֵשׁ לְנַהֵל פֻּלְמוֹס מִתַּחַת לְמַעֲטֶה מַחֲנִיק שֶׁל שַׂקִים, אֲפִלוּ אֵינְךָ יָכוֹל לְנַפְנֵף בְּיָדֶיךָ נִפְנוּפֵי שִׁכְנוּעַ וְהוֹכָחָה כְּמוֹ שֶׁדוֹרֵשׁ הַוִּכּוּחַ?
“חִזְקוּ וְאִמְצוּ חֶבְרֶה!” נִשְׁמְעָה שַׁאֲגָתוֹ שֶׁל יְחִזְקִיָהוּ מִתּוֹךְ תָּא הַמְּכוֹנִית.
“הָעִקָר לֹא לְהִתְיָאֵשׁ!”
קַל הָיָה לוֹ לוֹמַר “לֹא לְהִתְיָאֵשׁ” מֵאֵצֶל הַהֶגֶה שֶׁלוֹ, מִתּוֹךְ מִשְׁקְפֵי הַנֶּהָג שֶׁלוֹ.
אֲבָל מֵאָחוֹר בְּתוֹךְ הָאַרְגָז הָיָה דַי מְדֻכְדָךְ.
וַאֲפִלוּ מְיֹאָשׁ.
הֲרֵי לָכֶם קְנִיַת בָּנָנוֹת.
מֵאֵיזֶה כְּפָר מְרֻחָק שֶׁבִּקְצֵה הָעוֹלָם! וְעַד שֶׁאַתֶּם מַגִיעִים אֵלָיו, אֲפִלוּ נִשְׁמַתְכֶם פּוֹרַחַת מֵרֹב טִלְטוּלֵי הַדֶּרֶךְ הַקָּשִׁים.
וַהֲרֵי מִחוּץ לַמְּכוֹנִית נִצָבִים לָהֶם הָרֵי-שׁוֹמְרוֹן הַיְּפֵהפִים, עֲגֻלֵי-הַכִּפּוֹת, מְכֻסֵי שִׂיחִים רֵיחָנִיים.
מִחוּץ לַמַּשָׂאִית עוֹלֶה לוֹ בֹּקֶר אֲבִיבִי נֶהְדָר, מָלֵא בְּצִיּוּצֵי צִפֳּרִים וּקְרִיאוֹת מַרְכֹּלֶת שֶׁל סוֹחֲרִים.
שַׁיָרוֹת חֲמוֹרִים וּגְמַלִּים הוֹלְכוֹת לִשְׁנֵי צִדֵי הַכְּבִישׁ עֲמוּסִים בִּסְחוֹרוֹת סַסְגוֹנִיוֹת.
וּבְגַנֵי הַיָּרָק הַפְּזוּרִים לְאֹרֶךְ הָעֲמָקִים מְנַצְנְצִים לָהֶם בִּגְדֵי הַצִּבְעוֹנִים שֶׁל הַפַלָחִיוֹת.
אָח אָח, אִלוּ הָיְתָה אִמָּא יוֹשֶׁבֶת כָּאן אִתָּנוּ, עַכְשָׁו, בְּתוֹךְ הַחֲשֵׁכָה הַזּוֹ, הָיְתָה מְלַגְלֶגֶת וַדַאי עַל אַבָּא וְאוֹמֶרֶת:
“כָּכָה נוֹסְעִים לִרְאוֹת אֶת אֶרֶץ יִשְׂרָאֵל? כָּכָה הַיֶּלֶד יִזְכֹּר מַשֶׁהוּ? בִּשְׁבִיל זֶה צָרִיךְ הָיִיתָ לְטַלְטֵל אוֹתוֹ אִתְּךָ? לְסַכֵּן אוֹתוֹ? הֲרֵי זֶה מַמָּשׁ מַעֲשֵׂה שִׁגָעוֹן…”
אֲבָל אַבָּא לֹא הָיָה מְוַתֵּר לָהּ, אֲנִי בָּטוּחַ בָּזֶה גַם הַיּוֹם, וְהָיָה מֵשִׁיב לָהּ בְּהִתְלַהֲבוּת:
“אִם צָרִיךְ לִנְסֹעַ בִּ’גְרוּטָאָה' – אָז נִסַע! וְאִם צָרִיךְ לְהִתְכַּסוֹת בְּשַׂקִים – נִתְכַּסֶה! וְאִם צָרִיךְ לִנְסֹעַ בְּאֶרֶץ יִשְׂרָאֵל מִבְּלִי לִרְאוֹת אוֹתָהּ – לֹא נִרְאֶה! הָעִקָר…”
אֲבָל אוּלַי לֹא כְּדַאי לְהַרְגִּיז שׁוּב אֶת אַבָּא, שֶׁלֹּא יִתְלַהֵב פִּתְאֹם וְלֹא יִזְרֹק שׁוּב מֵעָלָיו אֶת עֲרֵמַת הַשַּׂקִים.
וְלֹא נִהְיֶה צְפוּיִים שׁוּב לְסַכָּנַת הִתְגַלוּת, כְּמוֹ קֹדֶם…
חָבֵרְדֹב שָׁכַב לוֹ מְכֻוָץ כֻּלוֹ וְלֹא הִפְסִיק לְהִתְאַנֵחַ.
“מַה זֶה אַתָּה מִתְאַנֵחַ שָׁם?” שָׁאַל אוֹתוֹ אַבָּא.
“מַה זֶה אֲנִי נֶאֱנָח? אֵיךְ אֶפְשָׁר לֹא לְהִתְאַנֵחַ? רַק תַּחְשֹׁב בַּדָּבָר,” אָמַר לְאַבָּא מִבַּעַד לַשַּׂקִים.
“רַק תַּחְשֹׁב וְתָבִין: בַּדֶּרֶךְ לְשָׁם, כְּלוֹמַר אֶל הַבָּנָנוֹת, אֲנַחְנוּ שׁוֹכְבִים מִתַּחַת לַשַּׂקִים.
אֲבָל מַה יִהְיֶה בַּדֶּרֶךְ חֲזָרָה? כְּלוּם נִשְׁכַּב כָּל הַדֶּרֶךְ תַּחַת הַשְּׁתִילִים?…”
אַבָּא לֹא הָיָה צָרִיךְ לְהָשִׁיב לוֹ.
כִּי אֲנִי קָפַצְתִּי וְהִקְדַמְתִּי אוֹתוֹ, וְהֵשַׁבְתִּי בִּמְקוֹמוֹ:
“אִם צָרִיךְ לִשְׁכַּב מִתַּחַת לַשַּׂקִים – אָז נִשְׁכַּב! וְאִם נֵאָלֵץ לִכְרֹעַ כָּל הַדֶּרֶךְ בַּחֲזָרָה מִתַּחַת לַשְּׁתִילִים – אָז…” לֹא הִסְפַּקְתִּי לִגְמֹר, כִּי פִּתְאֹם הִגִיעָה אֵלֵינוּ קְרִיאָתוֹ הַנִּרְגֶשֶׁת שֶׁל יְחִזְקִיָהוּ:
“חֶבְרֶה, שֶׁקֶט! שִׁכְבוּ בְּשֶׁקֶט, אַל תָּזוּזוּ! אֲנַחְנוּ מִתְקָרְבִים לִשְׁכֶם!…”
לֹא שַׁרְנוּ שִׁירֵי מוֹלֶדֶת בְּאוֹתָהּ שָׁעָה.
לֹא סִפַּרְנוּ הֲלָצוֹת וְלֹא נָשָׂאנוּ דְבָרִים.
הִשְׁתַּתַּקְנוּ כְּמוֹ דָגִים.
אַבָּא קֵרֵב אוֹתִי אֵלָיו, כָּכָה, שַׂק אֶל שַׂק.
וְחָבֵרְדֹב גַם הוּא נִדְרַךְ כֻּלוֹ.
“הַגְּרוּטָאָה” חָדְלָה פִּתְאֹם מְטַלְטֵלוֹת-הָאֵימָה שֶׁלָהּ, צִלְצוּלֵי בְּרָגֶיהָ נִשְׁתַּתְּקוּ לְפֶתַע וְהִיא הֶחֱלִיקָה בְּשֶׁקֶט וּבְשַׁלְוָה עַל אֵיזֶה כְּבִישׁ לְלֹא בּוֹרוֹת.
רֵיחוֹת שׁוֹנִים וּמְשֻׁנִים חָדְרוּ אֶל אַרְגַז הַמַּשָׂאִית, אֶל מִתַּחַת לַשַּׂקִים, וְקוֹלוֹת שֶׁל עִיר וַהֲמוֹנָהּ נִשְׁמְעוּ פִּתְאֹם, קְרוֹבִי ם מְאֹד.
נִלְחַצְנוּ אַל רִצְפַּת הַ“גְרוּטָאָה”.
הִרְגַּשְׁנוּ וְיָדַעְנוּ שֶׁהִנֵה עַכְשָׁו, נִכְנַסְנוּ בַּפַּעַם הָרִאשׁוֹנָה לְתוֹכֵכִי הָעִיר שְׁכֶם.
 חֲצִיַת שְׁכֶם
שְׁכֶם הָעִיר הַגְּדוֹלָה, שְׁכֶם הָעִיר הָרָעָה סָגְרָה עָלֵינוּ מִכָּל הַעֲבָרִים.
הַ“גְרוּטָאָה” הֵאֵטָה מֵהֲלָכָה, וְכִמְעַט שֶׁלֹא זָזָה מִמְקוֹמָהּ.
הֲמוֹנֵי אָדָם וּבְהֵמָה מִלְאוּ אֶת הָרְחוֹב וְהַמְּכוֹנִיוֹת שֶׁנִּתְקְעוּ בְּתוֹךְ נַחֲלֵי הָאָדָם צָפְרוּ בְּצוֹפְרֵיהֶן בְּקוֹלוֹת עַזִים.
הָרַעַשׁ הָיָה נוֹרָא.
מַקְהֵלוֹת-הַצּוֹפְרִים, קְרִיאוֹת הַמְּחַמְרִים, שַׁאֲגוֹת הָרוֹכְלִים, וּצְרִיחוֹת הַיְּלָדִים מִלְאוּ אֶת הָאֲוִיר בְּשָׁאוֹן עָצוּם.
“אֵין דָבָר,” אָמַר נִימֶר לְחִזְקוּ, “כָּל זְמַן שֶׁהָרַעַשׁ רוֹעֵשׁ – זֶהוּ סִימָן טוֹב! אוֹי וַאֲבוֹי יִהְיֶה לָנוּ, כְּשֶׁיִשְׁתַּתֵּק פִּתְאֹם הָרְחוֹב…”
הַמַּהֲלָךְ הָאִטִי שֶׁל הַ“גְרוּטָאָה” עִצְבֵּן קְצָת אֶת נִימֶר.
הֲלֹא הוּא הַיָּחִיד בְּכָל הַחֲבוּרָה שֶׁיָּדַע מָה עוֹד מְצַפֶּה לָנוּ בְּהֶמְשֵׁךְ הַדֶּרֶךְ.
הֲרֵי הָיְתָה עוֹד לְפָנֵינוּ הַדֶּרֶךְ מִשְׁכֶם אַל בִּקְעַת בֵּית-דָגָ’ן, וְאַחַר-כָּךְ הַדֶּרֶךְ הַמְּשֻׁבֶּשֶׁת אֶל הַכְּפָר עַצְמוֹ.
וְאַחַר כָּךְ: הַעֲמָסַת הַשְּׁתִילִים בַּמִּשְׁתָּלָה, עֲבוֹדָה קָשָׁה וּמְאֻמֶצֶת שֶׁלֹא תִּסְתַּיֵּם בִּמְהִירוּת.
וְאַחַר-כָּךְ הַדֶּרֶךְ חֲזָרָה.
וּלְפָנֵינוּ עוֹד חֲצִיַת שְׁכֶם בַּשֵּׁנִית, לִפְנוֹת-עֶרֶב.
לֹא טוֹב יִהְיֶה לַחֲצוֹת אֶת שְׁכֶם לְאַחַר רֶדֶת הַחֲשֵׁכָה! אֲבָל כָּאן הַ“גְרוּטָאָה” כִּמְעַט אֵינָהּ זָזָה, הָרְחוֹב סָתוּם וְנִימֶר מַתְחִיל לְהִתְמַלֵא דְאָגָה.
הֲרֵי כָּל דָבָר שֶׁל מַה בְּכָךְ יָכוֹל עַכְשָׁו לִגְרֹם לְעִכּוּב גָדוֹל! הֲרֵי בִּגְלַל כָּל מַעֲשֶׂה שֶׁל שְׁטוּת אֲנַחְנוּ עֲלוּלִים לְהִקָלַע לְצָרָה שֶׁלֹא נוּכַל לְהֵחָלֵץ מִמֶנָה בִּמְהֵרָה! אִלוּ לְפָחוֹת הָיְתָה הַ“גְרוּטָאָה” מִתְקַדֶמֶת בְּיֶתֶר זְרִיזוּת! אִלוּ הָיְתָה נִמְצֵאת כְּבָר מוּל שַׁעַר תַּחֲנַת-הַמִּשְׁטָרָה! אִלוּ הָיָה הָרְחוֹב פָּנוּי יוֹתֵר, וְהַהִתְקַדְמוּת מְהִירָה יוֹתֵר! אָז אוּלַי הָיִינוּ נֶחֱלָצִים לְלֹא כָּל פֶּגַע…
שָׁכַבְתִּי לִי עַל אַרְגַז הַּמַּשָׂאִית, פָּנַי כְּבוּשִׁים וַהֲדוּקִים אֶל רִצְפַּת הַבַּרְזֶל.
וְהִנֵה גִלִיתִי פִּתְאֹם חוֹר לֹא גָדוֹל בְּתוֹךְ הָרִצְפָּה, שֶׁמִּבַּעֲדוֹ אֶפְשָׁר הָיָה לִרְאוֹת אֶת הַכְּבִישׁ שֶׁמִּתַּחַת לַמַּשָׂאִית.
כְּשֶׁהֵזַזְתִּי עֵינַי כֹּה וָכֹה, יָכֹלְתִּי גַם לִרְאוֹת מְעַט מִן הַנַּעֲשֶׂה עַל הַמִּדְרָכוֹת, לְצִדֵי הַכְּבִישׁ.
זֶה הָיָה מַרְאֶה נִפְלָא.
מַקְסִים וּמוֹשֵׁךְ אֶת הָעַיִן.
הִתְכַּוַצְתִּי כֻּלִי מוּל הַחוֹר הַקָּטָן, כְּאִלוּ רוֹצֶה אֲנִי לַעֲבֹר וְלַחֲמֹק בַּעֲדוֹ הַחוּצָה.
“אַבָּא,” צָעַקְתִּי, “אֲנִי רוֹאֶה, אֲנִי רוֹאֶה!”
“שַׁה, שַׁה,” הִסָה אוֹתִי אַבָּא, “אַל תָּקִים רַעַשׁ!”
וְחָבֵרְדֹב שָׁאַל:
“אֲבָל מָה אַתָּה רוֹאֶה שָׁם?”
“אֶת הַכְּבִישׁ!” קָרָאתִי, “וְגַם אֶת הָאֲנָשִׁים שֶׁהוֹלְכִים בְּצִדוֹ.
וַאֲפִלוּ קְצָת חֲנֻיוֹת!”
“יֶלֶד, מָה?” אָמַר חָבֵרְדֹב לְאַבָּא בְּנִימָה פִילוֹסוֹפִית, “רוֹאָה חוֹר קָטָן – וְחוֹשֵׁב שֶׁרוֹאֶה אֶת הָעוֹלָם.”
“אֵין דָבָר,” אָמַר אַבָּא, “שֶׁיִּרְאֶה קְצָת.
הֲלֹא בִּשְׁבִיל זֶה לָקַחְתִּי אוֹתוֹ אֶל הַטִּיוּל הַזֶּה!…”
“טִיוּל נָאֶה,” אָמַר חָבֵרְדֹב.
“בּוּשָׁה וְחֶרְפָּה! לְהִסְתַּתֵּר כְּמוֹ גַנָבִים! מֵילָא אֲנַחְנוּ, אֲבָל הַיֶּלֶד…”
אַבָּא לֹא הֵשִׁיב לוֹ וּפָנָה אֵלַי.
“זוֹהִי שְׁכֶם,” אָמַר לִי.
“הָעִיר שְׁכֶם.
וּמִכָּאן כְּבָר לֹא רָחוֹק אֶל מִשְׁתֶּלֶת הַבָּנָנוֹת.”
לְפֶתַע עָצְרָה הַ“גְרוּטָאָה” בַּחֲרִיקַת מָנוֹעַ פִּתְאֹמִית.
אֲנַחְנוּ הִתְגַלְגַלְנוּ בֵּינוֹת לַשַּׂקִים, וְהוּטַחְנוּ אֶל הַקִּירוֹת הֲטָחָה רַבָּה.
דִין וּדְבָרִים בְּעַרְבִית הֵחֵל לְהִתְגַלְגֵל בְּאָזְנֵינוּ.
אַבָּא וְחָבֵרְדֹב קֵרְבוּ אָזְנֵיהֶם בְּשֶׁקֶט, מֵאָחוֹר, אֶל תָּא הַנֶּהָג: לִשְׁמֹעַ מַה מִתְרַחֵשׁ שָׁם.
מִי זֶה עָצַר אוֹתָנוּ פִּתְאֹם בָּרְחוֹב הָרָאשִׁי שֶׁל שְׁכֶם, וּמַה הוּא רוֹצֶה מֵאִתָּנוּ.
קוֹלוֹת שִׂיחָה בְּעַרְבִית הֵחֵלוּ עוֹלִים מִן הַתָּא.
מִישֶׁהוּ עָמַד עַל הַמַּדְרֵגָה וְדִבֵּר עִם נִימֶר בְּקוֹל חֲרִישִׁי.
הִתְקָרַבְנוּ בַּחֲשַׁאי, עֲטוּפִים בְּשַׂקִים, כְּדֵי לְהַקְשִׁיב אֶל הַקּוֹלוֹת.
אַבָּא שֶׁהֵבִין מְעַט עַרְבִית נֶאֱנַח לְפֶתַע אַנְחַת הֲקָלָה וְאָמַר:
“זֶה בְּסֵדֶר.
זֶה מִישֶׁהוּ שֶׁמַכִּיר אֶת נִימֶר.”
יְחִזְקִיָהוּ נָהַג עַכְשָׁו בְּאִטִיוּת רַבָּה.
בְּיָדוֹ הָאַחַת נוֹהַג וּבִשְׁנִיָּה מְכַסֶה פָּנָיו.
עַד שֶׁיָּרֵד הָאִישׁ מִן הַמַּדְרֵגָה, וְנִימֶר אָמַר אֵלָיו:
“שְׁמַע חִזְקוּ: זֶה הָיָה אֶחָד מִבְּנֵי כְּפָרִי.
הוּא אָמַר לִי שֶׁבְּמֶרְכַּז הָעִיר יֶשְׁנָהּ הִתְקַהֲלוּת.
הַהִתְקַהֲלוּת הַזּוֹ מְבַשֶׂרֶת רָעוֹת.
טוֹב הָיָה אִלוּ יָכֹלְנוּ לִבְחֹר לָנוּ דֶרֶךְ צְדָדִית.
אֲבָל הַדְּרָכִים הַצְּדָדִיוֹת חֲסוּמוֹת גַם הֵן.
שְׁמַע חִזְקוּ, אֲנַחְנוּ נַעֲשֶׂה כָּךְ: כְּשֶׁנַגִיעַ אֶל הַמַּחְסוֹם אַתָּה תָּאֵט, אֲנִי אֶעֱמֹד עַל הַמַּדְרֵגָה כְּאִלוּ אֲנִי מְחַפֵּשׂ דְבַר-מָה.
וְאָז אֶקְפֹּץ לְמַטָּה כְּאִלוּ רַק לְרֶגַע, כְּאִלוּ רַק לְדַבֵּר עִם הָאֲנָשִׁים.
אַתָּה חִזְקוּ – בְּרֶגַע שֶׁאֶקְפֹּץ סַע מַהֵר כְּכָל שֶׁתּוּכַל! אַל תַּעְצֹר וְאַל תִּפְנֶה! עַד שֶׁתֶּחֱצֶה אֶת כָּל הָעִיר וְתַגִיעַ אֶל הַצֹּמֶת שֶׁבְּמִזְרַח הֵעִיר, אַחֲרֵי הַמִּשְׁטָרָה.
שָׁם יְחַכֶּה לְךָ הָאִישׁ הַזֶּה מִבְּנֵי כְּפָרִי.
אַתָּה תַּעְצֹר אֶצְלוֹ וַאֲנִי כְּבָר אַגִיעַ.
שָׁמַעְתָּ? אַל תַּעְצֹר לְאַף אֶחָד! לֹא עִירוֹנִי, לֹא פַלָח וְלֹא שׁוֹטֵר! וְטוּס מַהֵר! עַד שֶׁהַ’גְרוּטָאָה' תִּתְפָּרֵק! וְאַל תִּשְׁכַּח לַחֲנוֹת בַּצֹּמֶת, הֵבַנְתָּ?…”
“זֶה בְּסֵדֶר,” נָהַם חִזְקוּ, “אַתָּה נִימֶר, סְמֹךְ עָלַי.
וַחֲזַק וֶאֱמָץ! וְתִזָּהֵר כְּשֶׁאַתָּה קוֹפֵץ שֶׁלֹא תַּחְטֹף נֶקַע בָּרֶגֶל… לְהִתְרָאוֹת!”
“לְהִתְרָאוֹת,” נוֹפֵף אֵלָיו נִימֶר בְּיָדוֹ, פָּתַח אֶת הַדֶּלֶת וְיָצָא אֶל הַמַּדְרֵגָה.
עוֹד דַקָה אוֹ שְׁתַּיִם נָסַע כָּךְ, בַּעֲמִידָה, כְּשֶׁרַגְלוֹ הָאַחַת נִצֶבֶת עַל הַמַּדְרֵגָה וּבְרַגְלוֹ הַשְּׁנִיָּה הוּא מְגָרֵשׁ אֶת אַבְנֵי הַמִּדְרָכָה.
פִּתְאֹם שָׁמַט רַגְלָיו וְהֵטִיחַ אֶת הַדֶּלֶת לַאֲחוֹרָיו בְּחָזְקָה עַד שֶׁרָעֲדָה זְכוּכִית הַמַּרְאָה וְכִמְעַט שֶׁנִּסְתַּדְקָה.
וְחִזְקוּ, הוּא לְבַדוֹ מִכָּל הָאֲנָשִׁים בִּרְחוֹבָהּ הָרָאשִׁי שֶׁל שְׁכֶם, שָׁמַע אֶת נִימֶר מְלַחֵשׁ:
“עַכְשָׁו, חִזְקוּ! עַכְשָׁו טוּס! עַכְשָׁו גוֹרַל הַשְּׁלִיחוּת בְּיָדֶיךָ! מַהֵר וְטוּס, וְאַל תַּעְצֹר!…”
טִיסַת-מְכוֹנִיוֹת כְּמוֹ שֶׁטַסְנוּ בְּאוֹתָהּ שָׁעָה, בִּרְחוֹבָהּ שֶׁל שְׁכֶם, רְכוּבִים עַל גַבֵּי גְרוּטָאָה מִתְפּוֹרֶרֶת, פְּלִיטַת-הַצָּבָא-הַבְּרִיטִי – טֶרֶם טַסְתִּי מֵאָז וְעַד הַיּוֹם.
זוֹ לֹא הָיְתָה טִיסָה – זֶה הָיָה מְעוֹף בְּרָקִים.
לֹא הָרוּחַ שָׁרְקָה בְּאָזְנֵינוּ אֶלָּא אֵיזוֹ סוּפַת הוּרִיקָן אַדִירָה שֶׁיָּרְדָה עַל אַרְגַז הַמַּשָׂאִית וְאִיְמָה לְרַסְקוֹ.
לֹא חַשְׁנוּ כְּלָל בְּטַלְטֵלָה כֵּיוָן שֶׁלֹּא חָדַלְנוּ לְהִטַלְטֵל אֲפִלוּ רֶגַע אֶחָד.
כָּל כָּךְ מְהִירָה הָיְתָה שַׁעֲטַת-הַמַּשָׂאִית, מְהִירָה יוֹתֵר מִן הַמַּכּוֹת שֶׁחָלְקָה לָנוּ בְּכָל חֲלָקֶיהָ: בִּבְרָגֶיהָ, בְּוָוֶיהָ, בְּחִשׁוּקֶיהָ, בִּטְרִיזֶיהָ וּבְכָל חֲתִיכוֹת הַמַּתֶּכֶת וְהָעֵץ הַבּוֹלְטוֹת שֶׁלָּהּ… מַה יֵשׁ לְדַבֵּר: מַמָשׁ טִיסַת-נַדְנֵדוֹת שֶׁל בְּרָקִים בְּסוּפָה!…
מַאֲבַק אֵיתָנִים נֶאֶבְקוּ אַבָּא וְחָבֵרְדֹב עִם כְּסוּת-הַשַּׂקִים שֶׁלָהֶם.
הָרוּחַ הַנּוֹרָאָה שֶׁיָּרְדָה עָלֵינוּ אִיְמָה לַחְטֹף מֵהֶם אֶת כְּסוּתָם וַאֲפִלוּ אֶת בִּגְדֵיהֶם, וּלְהַשְׁאִירָם מוּטָלִים חֲשׂוּפִים בְּאַרְגַז הַמַּשָׂאִית.
מֻפְקָרִים לְכָל מַבָּט עַיִן סַקְרָנִי.
הֵם נֹאחֲזוּ בַּשַּׂקִים בְּכָל כֹּחָם, נֶאֶבְקוּ עִמָהֶם בְּחֵרוּק שִׁנַיִם.
הִתְפַּתְּלוּ וְנִכְרְכוּ זֶה בָּזֶה וְנִקְשְׁרוּ זֶה בָּזֶה בִּידֵיהֶם, בְּרַגְלֵיהֶם וַאֲפִלוּ בְּ… שִׁנֵיהֶם.
וַאֲנִי? שׁוֹאֲלִים אַתֶּם, מֶה הָיָה עָלַי? אֵיךְ נִשְׁאַרְתִּי אֲנִי בְּתוֹךְ הַמַּשָׂאִית, וְלֹא הִתְעוֹפַפְתִּי לִי הַחוּצָה?
אַבָּא הוּא שֶׁהִצִיל אוֹתִי.
הוּא פָּשׁוּט הִשְׂתָּרֵעַ עָלַי, הֵעִיק עָלֵי בְּכָל כָּבְדוֹ, וּלְחֵץ אוֹתִי בְּגַבּוֹ אֶל דֹפֶן הַתָּא.
וְכָךְ הִתְמִיד בְּלַחֲצוֹ עַד שֶׁלֹא נָתַן לִי לַחֲמֹק מֵאֲחוֹרֵי גַבּוֹ אֲפִלוּ לְרֶגַע.
הוּא שֶׁהָיָה לִי לְמָגֵן בַּסּוּפָה, לִמְשַׁבֵּר-רוּחַ, לְעֹגֶן אֵיתָן בַּסְּעָרָה.
“חִזְקוּ,” צָרְחוּ אַבָּא וְחָבֵרְדֹב כְּאֶחָד, “חִזְקוּ חֲדַל! חִזְקוּ אַתָּה הוֹרֵג אוֹתָנוּ!… חִזְקוּ רַחֵם עָלִינוּ!” עִם שְׁרִיקַת הָרוּחַ הַתּוֹסֶסֶת כְּאִלוּ נִשְׁמַע הִמְהוּמוֹ הַמַּרְגִּיעַ שֶׁל יְחִזְקִיָהוּ:
“חֶבְרֶה, זֶה בְּסֵדֶר, מָה אַתֶּם נֶאֱנָחִים שָׁם? צָרִיךְ לָטוּס וְאֵין מַה לְהִבָּהֵל.
חִזְקוּ וְאִמְצוּ, חֶבְרֶה, אֲנַחְנוּ נַגִיעַ!…”
אַבָּא הֵסִיר מֵעַל פָּנָיו אֶת הַשַּׂקִים שֶׁחָבְרוּ עָלָיו לְהַחֲנִיקוֹ, קֵרֵב אֶת פִּיו לְאָזְנוֹ שֶׁל חָבֵרְדֹב וְשָׁאַג:
“אִם צָרִיךְ לָטוּס – אָז נָטוּס! וְאִם נִהְיֶה מֻכְרָחִים לָעוּף בִּשְׁבִיל לְהָבִיא אֶת הַבָּנָנוֹת – עוֹף נָעוּף! הָעִקָר…”
עוֹד לֹא הִסְפִּיק אַבָּא לוֹמַר מַהוּ הָעִקָר – וְהַמַּשָׂאִית נִבְלְמָה בְּפִתְאֹמִיוּת כָּזוֹ, עַד שֶׁהִרְגַשְׁנוּ שֶׁהַקֵּץ קָרוֹב.
הַבְּלִימָה הָאֲיֻמָה הָיְתָה מְלֻוָה בִּילָלָה צוֹרֶמֶת וְנוֹקֶבֶת אֶת הָאֹזֶן, בְּרֵיחוֹת עָשָׁן מְעֻפָּשִׁים שֶׁעָלוּ מִן הַבְּלָמִים, וּבְמִין עֲרָפֶל כֵּהֶה וְסָמִיךְ שֶׁהֶאֱפִיל עָלֵינוּ מַמָשׁ אֶת אוֹר הַיּוֹם.
חֲשֵׁכָה מַבְהִילָה יָרְדָה עָלֵינוּ, וּלְרֶגַע אֶחָד לֹא יָדַעְנוּ כְּלָל מָה אִתָּנוּ וּמֶה עָלָה לְעַצְמוֹתֵינוּ…
מִשֶׁהִתְפַּזֵר הָעֲרָפֶל, רָאִינוּ אֶת עַצְמֵנוּ חוֹנִים בְּאֵיזֶה מָקוֹם שָׁקֵט, רָחוֹק מִן הָעִיר וּמֵהֲמוֹנָהּ.
יוֹם אֲבִיבִי חָמִים וְנָעִים עָמַד בַּחוּץ.
קִרְעֵי עֲנָנִים לְבַנְבַּנִים טִיְלוּ לָהֶם עִם הָרוּחַ הַקַּלָה בַּשָּׁמַיִם הַכְּחֻלִים.
הַרְחֵק לְמַעְלָה, בִּמְקוֹם שֶׁהָעַיִן בְּקֹשִׁי רוֹאָה שָׁם, דָאוּ לָהֶן לְהָקוֹת מַכְסִיפוֹת שֶׁל חֲסִידוֹת נוֹדְדוֹת, וְנָעוּ לְאִטָן אֶל הָאֹפֶק.
אֵיזוֹ דְמָמָה נִפְלָאָה עָמְדָה בַּאֲוִיר, וְרֵיחוֹת שֶׁל פְּרִיחָה אֲבִיבִית עַזָה הִקִיפוּ אֶת הַמַּשָׂאִית מִכָּל צַד.
לֹא יָכֹלְנוּ עוֹד לְהִתְאַפֵּק.
זָרַקְנוּ מֵעָלֵינוּ אֶת סְמַרְטוּטִי הַשַּׂקִים וְהִתְרוֹמַמְנוּ לִרְאוֹת: אֵיפֹה עוֹמְדִים אָנוּ בָּעוֹלָם.
שַׁלְוָה עֲמֻקָה נָחָה בַּכֹּל.
גַם חִזְקוּ נָח לוֹ אֶל הַהֶגֶה, שָׁמוּט רֹאשׁ וְיָדַיִם, כְּאִלוּ נִרְדַם.
אִישׁ לֹא הֵפֵר אֶת הַשֶּׁקֶט, וּמִסָבִיב לֹא נִרְאֲתָה נֶפֶשׁ חַיָה.
“מָה הָעִנְיָן, חִזְקוּ?” הִתְעוֹרֵר וְשָׁאַל חָבֵרְדֹב בִּדְאָגָה קַלָה.
“אַתָּה בְּסֵדֶר? הֵיכָן אֲנַחְנוּ? לְמִי אָנוּ מְחַכִּים? וּמַה יִהְיֶה עַכְשָׁו? וְלָמָה עָזַב אוֹתָנוּ נִימֶר פִּתְאֹם?”
חִזְקוּ הִתְנָעֵר מֵעַל הַהֶגֶה וְחִיֵךְ אֵלֵינוּ בִּמְלֹא פָּנָיו.
“אֵיךְ הָיְתָה הַטִּיסָה, מָה? וְהָעֲצָמוֹת בַּמָּקוֹם?”
“אֲבָל חִזְקוּ,” הִתְעַצְבֵּן חָבֵרְדֹב, “מָה אַתָּה מִשְׁתַּעֲשֵׁעַ עַכְשָׁו? אֵיפֹה הוּא נִימֶר הַזֶּה? מָתַי יָבוֹא?” חִזְקוּ צָחַק אֵלֵינוּ, וְהֶרְאָה בְּיָדוֹ עַל הַמַּרְאָה.
“הִנֵה הוּא הוֹלֵךְ.
הַבִּיטוּ, זֶה לֹא נִימֶר, אֲבָל זֶהוּ יְדִידוֹ.
גַם זוֹ לְטוֹבָה.
אַל דְאָגָה, מִיָד יוֹפִיעַ גַם נִימֶר.”
וְאָמְנָם לֹא אָרְכָה הַשָּׁעָה, וּבָא גַם נִימֶר.
וְהֵם שְׁנֵיהֶם, נִימֶר וִידִידוֹ, עָלוּ וְטִפְּסוּ עַל הַ“גְרוּטָאָה”.
“הִצְלַחְנוּ, מָה?” שָׁאַל נִימֶר וַאֲפִלוּ לֹא צִפָּה לִתְשׁוּבָה.
“יַלְלַהּ! צָרִיךְ לְמַהֵר! זֶה כְּבָר לֹא רָחוֹק.
הִנֵּה בִּקְעַת בֵּית-דָגָ’ן כְּבָר לְפָנֵינוּ.”
נִימֶר הֶרְאָה בְּיָדוֹ עַל בִּקְעָה רְחָבָה וְנֶחְמָדָה שֶׁרָבְצָה לָהּ בֵּין הֶהָרִים הַגְּבוֹהִים שֶׁמִּסָבִיב.
הַכְּבִישׁ נִגְמָר כָּאן, בַּצֹּמֶת, וּמִכָּאן אֶל הַכְּפָר וְאֶל הַמִּשְׁתָּלָה מוֹלִיכָה רַק דֶרֶךְ-עָפָר מְשֻׁבֶּשֶׁת, מְלֵאַת מַהֲמוֹרוֹת וְחַתְחַתִּים.
“מַזַלְכֶם,” אָמַר נִימֶר, “שֶׁהַגְּשָׁמִים כְּבָר חָלְפוּ וְהָאֲדָמָה כְּבָר יְבֵשָׁה.
בִּימֵי הַחֹרֶף הוֹפֶכֶת כָּל הַבִּקְעָה לְמִין קְעָרָה אַחַת בּוֹגְדָנִית שֶׁל בֹּץ עָמֹק וְטוֹבְעָנִי.
אֲנִי מְקַוֶה,” הוֹסִיף פִּתְאֹם מְהֻרְהָר, “שֶׁאַף אֶחָד לֹא גִלָה אוֹתָנוּ.
כִּי עִם הָעִיר הַזֹּאת, עִם שְׁכֶם, אֲנִי חוֹשֵׁשׁ שֶׁעוֹד לֹא גָמַרְנוּ…”
אַבָּא הִרְשָׁה לִי עַכְשָׁו לָשֶׁבֶת בְּגָלוּי עַל הַשַּׂקִים וְלִצְפּוֹת לְכָל הַעֲבָרִים.
חֲלָקוֹת קְטַנוֹת כְּבָר הִצְהִיבוּ עַל מַדְרֵגוֹת הֶהָרִים.
עֶדְרֵי צֹאן הָיוּ פְּזוּרִים בֵּין הַסְּלָעִים וּמֵרָחוֹק, מִתּוֹךְ אֵיזֶה עֲרָפֶל תְּכַלְכַּל נִשְׁקְפוּ אֵלֵינוּ הֶהָרִים הָרְחוֹקִים שֶׁמֵעֵבֶר לִנְהַר הַיַּבֹּק.
זֶה הָיָה נִפְלָא לָשֶׁבֶת כָּכָה עַל הַמַּשָׂאִית הַחוֹרֶקֶת וְלִבְלֹעַ אֶת נוֹף הָרֵי שׁוֹמְרוֹן בְּתַאֲוָה רַבָּה.
“פְּקַח עֵינֶיךָ וְהִסְתַּכֵּל הֵיטֵב,” אָמַר לִי אַבָּא “הִסְתַּכֵּל וּזְכֹר.
יוֹם יָבוֹא וְאַתָּה תִּהְיֶה מֻכְרָח לְהִזָכֵר שׁוּב בַּיּוֹם הַזֶּה וּבַמַרְאוֹת הַלָּלוּ.
זוֹהִי אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל שֶׁבִּשְׁבִילָהּ לָקַחְתִּי אוֹתְךָ אֶל הַטִּיוּל הַזֶּה.”
“כֵּן, אַבָּא,” עָנִיתִי.
“אֲנִי מַבִּיט הֵיטֵב.
אֲנִי אֶזְכֹּר, אַבָּא.
אֲנִי לֹא אֶשְׁכַּח.”
 בְבֵית דָגָ’ן
בַּחֲצַר בֵּיתוֹ שֶׁל נִימֶר כְּבָר חִכְּתָה לָנוּ כָּל מִשְׁפַּחְתּוֹ.
וְלֹא רַק בָּנָיו, בְּנוֹתָיו וְאִשְׁתּוֹ, אֶלָא גַם אֶחָיו וּבְנֵיהֶם וְעוֹד כָּל מִינֵי קְרוֹבִים וּמְקֹרָבִים.
כֻּלָּם עָסְקוּ בַּעֲבוֹדָה, בַּהֲכָנַת הַשְּׁתִילִים לְמִשְׁלוֹחַ, וְחִכּוּ לָנוּ בְּקֹצֶר-רוּחַ.
הֵם קִבְּלוּ אֶת פָּנֵינוּ בְּשִׂמְחָה גְלוּיָה.
בְּנִפְנוּפִי בִּרְכוֹת שָׁלוֹם וּבִנְשִׁיקוֹת-אֲוִיר נִלְהָבוֹת.
הַיְּלָדִים הַקְּטַנִים, יְלָדָיו שֶׁל נִימֶר וְיַלְדֵי קְרוֹבָיו רָצוּ אַחֲרֵינוּ בְּסִמְטְאוֹת הַכְּפָר וְלֹא נִבְהֲלוּ כְּלָל מֵעֲנַן הֶעָשָׁן וְהָאָבָק שֶׁאָפַף אֶת הַ“גְרוּטָאָה” וְנִשְׁאַר גַם אַחֲרֵי שֶׁחָלְפָה, עוֹמֵד וּמְרַחֵף בָּאֲוִיר.
כַּנִּרְאֶה שֶׁלֹא בְּכָל יוֹם מִזְדַמֶנֶת מְכוֹנִית אֶל הַכְּפָר.
וְהַיְּלָדִים לֹא יָכְלוּ לִכְבֹּשׁ סַקְרָנוּתָם.
“רְאֵה, רְאֵה,” אָמַר לִי אַבָּא, “רָצִים הַקְּטַנִים אַחֲרֵינוּ וְאֵינָם מִתְעַיְפִים כְּלָל.”
קַמְתִּי מִמְקוֹם מוֹשָׁבִי כְּדֵי לְהֵיטִיב לִרְאוֹתָם, וְהַיְּלָדִים קִבְּלוּנִי בְּשִׂמְחָה כְּפוּלָה וּמְכֻפֶּלֶת.
לֹא, זֹאת לֹא הֶעֱלוּ בְּדַעְתָּם, שֶׁבֵּין הַנּוֹסְעִים הַיְּהוּדִים שֶׁהִגִיעוּ אֶל חֲצֵרוֹ שֶׁל נִימֶר לִקְנוֹת בָּנָנוֹת, נִמְצָא גַּם יֶלֶד יְהוּדִי קָטָן.
עַכְשָׁו הָיָה לְרִיצָתָם טַעַם נוֹסָף.
הֵם אוֹתְתוּ אֵלַי בְּכָל מִינֵי סִימָנִים.
קָרְצוּ לִי בְּעֵינֵיהֶם, קָפְצוּ וְעָרְכוּ רִקוּדִים בָּאֲוִיר, מָחֲאוּ כַּפֵּיהֶם הַקְּטַנּוֹת, הֵילִילוּ בְּקוֹלוֹתֵיהֶם הַדַּקִים וְצָרְחוּ צְרִיחוֹת שִׂמְחָה מוּזָרוֹת.
וְהַכֹּל לִכְבוֹדִי, בִּמְיֻחָד לִכְבוֹדִי.
לִכְבוֹד הָאוֹרַח הַקָּטָן, שֶׁבָּא אֶל הַכְּפָר רָכוּב עַל מַשָׂאִית מוּזָרָה, וּמַבִּיט בְּסַקְרָנוּת מֻפְלֶגֶת עַל מִנְהֲגֵיהֶם הַשּׁוֹבָבִים שֶׁל יַלְדֵי הַכְּפָר הָעַרְבִיִים.
רַק עָצַרְנוּ בַּחֲצַר בֵּיתוֹ שֶׁל נִימֶר; מִיָד מִהֵר וְהִזְעִיק אֵלָיו אֶת קְהַל מְקֹרָבָיו.
וְתוֹךְ כַּמָּה דַקוֹת כְּבָר עָמַד בְּצִלוֹ שֶׁל עֵץ הַתּוּת הֶעָנֵף שֻׁלְחָן סְעֻדָה גָדוֹל.
בִּמְהֵרָה גַם הוֹפִיעוּ עָלָיו כְּלֵי-שֻׁלְחָן, מַפִּיוֹת, כַּדֵי-מַיִם, פִּיתוֹת וְצַלָחוֹת מְלֵאוֹת כָּל טוּב.
“אֲבָל נִימֶר,” קָרְאוּ אֵלָיו חֲבֵרֵינוּ, “מַה זֶה אִתְּךָ? מַה זֶה פִּתְאֹם אַתָּה עוֹרֵךְ לָנוּ אֲרֻחָה?”
“אוֹרְחֵי אַתֶּם וְאֶצְלִי תִּסְעֲדוּ,” הֵשִׁיב לָהֶם נִימֶר.
“אֲבָל נִימֶר,” הִתְעָרֵב חָבֵרְדֹב וּכְבָר הֵחֵל לְנַהֵל אֶת הָעִנְיָנִים, כַּאֲשֶׁר אָהַב.
“הֲרֵי אֲנַחְנוּ מְמַהֲרִים! הֲרֵי בְּעַצְמְךָ אָמַרְתָּ שֶׁאֵין לָנוּ זְמַן! יְהוּדִים,” הוּא פּוֹנֶה אֵלֵינוּ, “יְהוּדִים, זֶה לֹא יִתָּכֵן.
בּוֹאוּ וְנַעֲשֶׂה חֶשְׁבּוֹן קָטָן: שְׁעָתַיִם הַעֲמָסָה, כֵּן? עוֹד שָׁעָה עַד לִשְׁכֶם, כֵּן? וּמִשְׁכֶם הַבַּיְתָה עוֹד שְׁעָתַיִם, כֵּן? וַהֲרֵי זֶה כְּבָר לַיְלָה! לַיְלָה גָמוּר! וְהַסַּכָּנָה מְרֻבָּה…”
נִימֶר נִעְנַע בְּרֹאשׁוֹ.
“הַסַּכָּנָה אָמְנָם סַכָּנָה הִיא.
אֲבָל אַתֶּם אוֹרְחַי עַכְשָׁו.
אוֹרְחֵי הַיְּקָרִים.
תֹּאכְלוּ, תִּתְכַּבְּדוּ, וְאַחַר-כָּךְ תִּהְיוּ שׁוּב קוֹנִים פְּשׁוּטִים.
הַבִּיטוּ, כָּל מִשְׁפַּחְתִּי כָּאן,” נִימֶר חִיֵךְ, “וְהַהַעֲמָסָה תִּתְנַהֵל בִּמְהִירוּת.
אֲנִי מַבְטִיחַ!…”
כְּתֹם הַסְּעֻדָּה קָם נִימֶר מִמְקוֹמוֹ, כּוֹס יַיִן בְּיָדוֹ, וְקָרָא:
“לְחַיֵי הַיְּהוּדִים – קוֹנֵי הַבָּנָנוֹת!”
כָּל הַמְּסֻבִּים מָחֲאוּ לוֹ כַּף בְּהִתְלַהֲבוּת.
אַבָּא וְחָבֵרְדֹב דָחֲקוּ בְּחִזְקוּ.
“נוּ, חִזְקוּ, אֱמֹר גַם אַתָּה מַשֶׁהוּ…”
חִזְקוּ סֵרַב וְחָבֵרְדֹב הִפְצִיר בּוֹ בְּלַחַשׁ, חָזוֹר וְהַפְצֵר.
גַם אַבָּא הִצְטָרֵף לַמְּבַקְשִׁים.
“כֵּן כֵּן חִזְקוּ.
אֲמֹר מַשֶׁהוּ, שָׂא אֵיזוֹ בְּרָכָה…”
לְבַסוֹף קָם חֲבֵרֵנוּ חִזְקוּ, נָשָׂא גַם הוּא כּוֹס בְּיָדוֹ, וְקָרָא:
“לְחַיֵי הָעַרְבִים – מוֹכְרֵי הַבָּנָנוֹת!”
הָיְתָה הַסְכָּמָה כְּלָלִית לִדְבָרָיו וּמְחִיאוֹת כַּפַּיִם נִשְׁמְעוּ.
נִימֶר קָם שׁוּב מִמְקוֹמוֹ, הַכּוֹס בְּיָדוֹ, וְקָרָא בְּקוֹל רָם:
“לְחַיֵי הַיְּהוּדִים – מוֹבִילֵי הַבָּנָנוֹת!”
מִיָד קָם אַחֲרָיו חֲבֵרֵנוּ חִזְקוּ וְצָעַק:
“אִלוּ הָיוּ כָּל הָעַרְבִים מוֹכְרֵי בָּנָנוֹת, וְכָל הַיְּהוּדִים קוֹנֵי בָּנָנוֹת, לֹא הָיוּ יוֹתֵר צָרוֹת בֵּינֵינוּ…” כָּאן לֹא הִתְאַפֵּק עוֹד נִימֶר, זִנֵק אַל חֲבֵרֵנוּ חִזְקוּ וְנָשַׁק לוֹ עַל פִּיו נְשִׁיקוֹת שִׂמְחָה נִרְגָשׁוֹת, הוֹי הוֹי, סְעֻדָה שְׂמֵחָה הָיְתָה זוֹ, שֶׁכָּמוֹהָ אֵינֶנִי זוֹכֵר…
הָעֲבוֹדָה הִתְנַהֲלָה בְּמֶרֶץ רַב.
נִימֶר וְחִזְקוּ עָלוּ אֶל הַמַּשָׂאִית לְמַעְלָה, כָּרְכוּ אֶת קְבוּצוֹת הַשְּׁתִילִים בְּשַׂקִים, הִרְטִיבוּ אוֹתָן וְהִנִיחוּ אוֹתָן בַּעֲרֵמוֹת מְסֻדָרוֹת זוֹ עַל גַבֵּי זוֹ.
אַבָּא וְחָבֵרְדֹב עָמְדוּ מִתַּחַת לַמַּשָׂאִית וְהִגִישׁוּ אֶת הַחֲבִילוֹת לְמַעְלָה.
וּמִשְׁפַּחְתּוֹ שֶׁל נִימֶר וְכָל מְקֹרָבָיו סָחֲבוּ וְעָמְסוּ אֶת הַשְּׁתִילִים מִן הַמִּשְׁתָּלָה אֶל הַמַּשָׂאִית, וְרַק אֲנַחְנוּ, הַיְּלָדִים, הִתְרוֹצַצְנוּ מִסָבִיב.
טִפַּסְנוּ עַל הַמַּשָׂאִית וְהֶחֱלַקְנוּ מִמֶנָה.
רָכַבְנוּ עַל עַנְפֵי הַתּוּת, גָּלַשְׁנוּ מֵהֶם כְּמִמַגְלֵשָׁה וְצָפַרְנוּ כִּמְשֻׁגָעִים בַּצּוֹפָר.
עַד שֶׁחִזְקוּ לֹא יָכֹל עוֹד לְהִתְאַפֵּק וְקָרָא אֶל אַבָּא:
“אוּלַי תָּשִׂים יָד עַל הַבֵּן שֶׁלְּךָ! הוּא עוֹד יִשְׁבֹּר שָׁם מַשֶׁהוּ!”
אֲבָל אֲנִי נִמְלַטְתִּי מִיָד, עִם חֲבֵרַי הָעַרְבִים הַקְּטַנִּים אַל חֲצַר בֵּיתוֹ שֶׁל נִימֶר.
“נוּ מַה יְהוּדִים?” מָחָה חָבֵרְדֹב אֶת הַזֵּעָה מִמִצְחוֹ, “אֵיךְ כָּתוּב שָׁם: הָאַחַת יָדוֹ עוֹמֶסֶת הַבָּנָנוֹת, וּבַשְׁנִיָּה יֹאחֵז אֶת הַשַּׂק!…”
וְחִזְקוּ מִמְרוֹמֵי הָאַרְגָז קָרָא אֵלָיו:
“סְמֹךְ עָלֵינוּ חָבֵר דֹב עַמִיחַי! אִם הִגַעְנוּ עַד הֵנָה – נַגִיעַ גַם הַבַּיְתָה!”
גַם כְּשֶׁעָבְדוּ חֲבֵרֵינוּ בְּכָל מִרְצָם וּבְכָל כֹּחָם, וְגַם כְּשֶׁנָּטְפָה הַזֵּעָה מִמִצְחָם וְהִרְטִיבָה אֶת בִּגְדֵיהֶם, לֹא שָׁכְחוּ אֶת הַדְּאָגָה לְדֶרֶךְ הַחֲזָרָה.
גַּם הַלַּיְלָה הַמִּתְקָרֵב בִּמְהִירוּת הִדְאִיג אוֹתָם.
אֲבָל אוֹתִי לֹא הִדְאִיג שׁוּם דָבָר.
אֵיזוֹ הַרְפַּתְקָה נִפְלָאָה זֻמְנָה לִי, בְּצָהֳרֵי הָאָבִיב הַזִּיוָנִיִים הַלָּלוּ, בַּחֲצַר בֵּיתוֹ שֶׁל נִימֶר, בֵּין עֲצֵי הַתּוּת.
עַל מַעֲקֵה הַגַּגוֹת רָדַפְתִּי כִּמְשֻׁגָע אַחֲרֵי תַּרְנְגוֹלוֹתָיו.
גָעִיתִי וּפָעִיתִי כִּמְשֻׁלָּח מוּל הָעִזִים וּמָשַׁכְתִּי עַד לְהַכְאִיב בְּאַלְיוֹת הַכְּבָשִׂים שֶׁבֶּחָצֵר.
הַיְּלָדִים הָעַרְבִיִים רָצוּ אַחֲרַי, עָשׂוּ כְּמַעֲשַׂי וָעוֹד הִגְדִילוּ.
הֵם שִׁתְּפוּ אֶת עַצְמָם בְּכָל לִבָּם בָּעֲלִיצוּת הַפְּרָאִית הַזּוֹ שֶׁנִּכְנַסְתִּי לְתוֹכָהּ.
הֵם לֹא יָדְעוּ כַּמָּה הֵעִיקָה עָלֵי הַנְּסִיעָה בְּתוֹךְ שְׁכֶם, וְכַמָה חָשַׁשְׁתִּי בְּתוֹכִי מִן הַדֶּרֶךְ חֲזָרָה.
רַק יֶלֶד הָיִיתִי אֲבָל אֶת דַּאֲגַת הַמְּבֻגָרִים כְּבָר קָלַטְתִּי בִּמְלוֹאָהּ.
הַנָּשִׁים, בְּנוֹת מִשְׁפַּחְתּוֹ שֶׁל נִימֶר, שֶׁשִׁתְּפוּ עַצְמָן גַם הֵן בַּעֲבוֹדַת הַטְּעִינָה, הִשְׁקִיפוּ עָלֵינוּ, הַמִּתְפַּרְחֲחִים, וְחִיְכוּ לָהֶן חִיוּךְ צָנוּעַ.
“הַשּׁוֹבָבִים!” וַדַאי חָשְׁבוּ לָהֶן בְּלִבָּן, “וּרְאוּ אֶת הַשּׁוֹבָב הַיְּהוּדִי הַקָּטָן: אֵיךְ הִדְבִּיק בְּשׁוֹבְבוּתוֹ אֶת כָּל חֲבֵרָיו…”
סוֹף כָּל סוֹף נִסְתַּיְמָה טְעִינַת הַ“גְרוּטָאָה”.
כָּל הַמִּשְׁתַּתְּפִים בַּטְּעִינָה, יְהוּדִים וְעַרְבִים, נָשִׁים וּנְעָרִים, הָלְכוּ אֶל בּוֹר הַמַּיִם שֶׁבַּמִּשְׁתָּלָה כְּדֵי לִרְחֹץ יְדֵיהֶם וְלִשְׁטֹף פְּנֵיהֶם שֶׁשָּׁפְעוּ זֵעָה.
וְאַחַר-כָּךְ, בְּעוֹד הַיָּדַיִם לַחוֹת מִן הָרְחִיצָה הֵחֵלָה הַפָּרָשָׁה הַאֲרֻכָּה וְהַמְּיַגַעַת שֶׁל הַתּוֹדוֹת וְהַבְּרָכוֹת.
לִלְחִיצוֹת הַיָּדַיִם לֹא הָיָה סוֹף.
וּטְפִיחוֹת הַכָּתֵף נֶעֶרְכוּ בְּעִבְרִית, בְּעַרְבִית וַאֲפִלוּ בְּיִידִישׁ… גַּם אֲנִי נִפְרַדְתִּי מִידִידַי הַקְּטַנִּים שֶׁאֲפִלוּ אֶת שְׁמוֹתֵיהֶם לֹא הִסְפַּקְתִּי לִלְמֹד.
בְּאֵיזֶה עֵינַיִם טוֹבוֹת הִבַּטְנוּ נַעַר בְּרֵעֵהוּ.
יְדִידַי הַקְּטַנִים מִן הַכְּפָר בֵּית-דָגָ’ן לִווּ אוֹתָנוּ אַחַר-כָּךְ בִּמְרוּצָתָם כִּבְרַת דֶרֶךְ אֲרֻכָּה.
וַאֲנִי שָׁמַעְתִּי בְּקוֹל אַבָּא וְאוֹתַתִּי אֲלֵיהֶם בְּיָדַי שֶׁיָּשׁוּבוּ כְּבָר כִּי הַמֶּרְחָק בֶּאֱמֶת נַעֲשָׂה גָדוֹל! אֲבָל הֵם, הַשּׁוֹבָבִים, חָשְׁבוּ שֶׁאֲנִי מְנַפְנֵף אֲלֵיהֶם לְאוֹת יְדִידוּת, וְלָכֵן עוֹד הִגְבִּירוּ מְרוּצָתָם וְלֹא הִרְפּוּ מִן הַמַּשָׂאִית שֶׁלָנוּ שָׁעָה אֲרֻכָּה אֲרֻכָּה.
הַדֶּרֶךְ מִן הַבִּקְעָה אֶל מְבוֹאוֹת הָעִיר שְׁכֶם חָלְפָה לְלֹא תַּקָלוֹת.
כְּבָר יָרְדָה הַשֶּׁמֶשׁ וְצִלְלֵי הֶהָרִים הִתְאָרְכוּ מְאֹד.
מֵאֲחוֹרֵי הַר גְרִזִים וְהַר עֵיבָל מַקְדִימָה לָרֶדֶת הַחֲשֵׁכָה, בְּשֶׁל חוֹמַת הֶהָרִים הָאַדִירָה הַמִּתְנַשֵׂאת מֵעַל לָעִיר.
נִימֶר נִרְאָה מֻדְאָג קְצָת.
הוּא נִסָה לְהַסְתִּיר זֹאת וְאָמַר:
“יִתָּכֵן שֶׁהָאֲפֵלָה תִּהְיֶה דַוְקָא לְטוֹבָתֵנוּ.
אוּלַי לֹא יַבְחִינוּ בָּנוּ שׁוּב, וְנַחֲמֹק כִּלְעֻמַת שֶׁבָּאנוּ.”
אוּלַי לֹא בִּגְלַל עַצְמוֹ אָמַר מַה שֶׁאָמַר.
אֶלָא שֶׁרָצָה עַד מְאֹד לְעוֹדֵד אֶת חֲבֵרֵינוּ הַמְּדֻכְדָכִים וְהָעֲיֵפִים, שֶׁהַדְּאָגָה נִשְׁקְפָה מֵעֵינֵיהֶם.
“אֶת הַיֶּלֶד כְּדַאי לְהַסְתִּיר, בְּכָל זֹאת.” אָמַר לְאַבָּא אַחֲרֵי מַחֲשָׁבָה.
“כְּדַאי שֶׁיִכָּנֵס בֵּין חֲבִילוֹת הַשְּׁתִילִים.”
אַבָּא לֹא אָמַר מִלָּה, וְדָחַף אוֹתִי קַלוֹת אֶל בֵּין הַחֲבִילוֹת.
לֹא הָיְתָה זוֹ נְעִימוּת גְדוֹלָה, יָכוֹל אֲנִי לְהַבְטִיחַ לָכֶם.
הַשַּׂקִים הָיוּ לַחִים, הַבֹּץ דָבֵק לְכָל מָקוֹם וַאֲנִי הִתְקַשֵׁיתִי לִמְצֹא לִי פִּנָה שֶׁתִּהְיֶה גַם נְקִיָה וְגַם יְבֵשָׁה.
“שְׁמַע,” אָמַר חָבֵרְדֹב אֶל אַבָּא, “כְּשֶׁאֲסַפֵּר אֶת סִפּוּר הַמַּסָע לַחֲבֵרֵינוּ הַנּוֹטְעִים מִן הַמְּשָׁקִים הַשְּׁכֵנִים, אִישׁ לֹא יִרְצֶה לְהַאֲמִין לִי.
בֶּאֱמֶת, מַסָע מְטֹרָף…”
“חַכֵּה, חַכֵּה,” חִיֵךְ לוֹ אַבָּא לְעַצְמוֹ, “הַמַּסָע עוֹד לֹא נִגְמַר.
עוֹד לֹא חָזַרְנוּ הַבַּיְתָה.”
חָבֵרְדֹב פָּשַׁט יָדָיו לַצְּדָדִים כְּדֵי שֶׁהָרוּחַ הַבָּאָה בִּשְׁעַת הַנְּסִיעָה תֵּיטִיב לְיַבֵּשׁ אֶת בְּגָדָיו, שֶׁנִּרְטְבוּ מִן הַזֵּעָה.
“אַתָּה תִּתְקָרֵר,” אָמַר לוֹ אַבָּא, “מוּטָב שֶׁתִּתְעַטֵּף בְּמַשֶׁהוּ.”
"כֵּן כֵּן יְהוּדִים, וַדַאי! עוֹד מְעַט נִתְעַטֵף בְּשַׂקִים! אֵין שׁוּם חֲשָׁשׁ, לֹא נִתְקָרֵר!…
“נוּ, נוּ,” אָמַר אַבָּא, "לֹא צָרִיךְ לְנַפַּח אֶת הָעִנְיָן!
“לֹא,” אָמַר חָבֵרְדֹב, “וַדַאי שֶׁלֹא.
רַק שֶׁאֵינְךָ יוֹדֵעַ אִם הָרְחוֹבוֹת בִּשְׁכֶם פְּנוּיִים.
וְאֵינְךָ יוֹדֵעַ הֵיכָן מִתְקַהֲלִים הַמִּתְפָּרְעִים.
וְאֵינְךָ יוֹדֵעַ מֵאֵיזֶה חַלּוֹן תָּעוּף עָלֵינוּ הָאֶבֶן הָרִאשׁוֹנָה…”
“נוּ, נוּ,” אָמַר אַבָּא.
“אַל תִּפְתַּח פֶּה, חָבֵרְדֹב, לְכָל הַצָּרוֹת.
מִישֶׁהוּ עוֹד עָלוּל לִשְׁמֹעַ בְּקוֹלְךָ…” אֲבָל חָבֵרְדֹב עוֹד לֹא נִרְגַע.
“…אֲנִי בָּאֱמֶת לֹא מֵבִין.
אֲנִי מַמָשׁ מִשְׁתּוֹמֵם עַל כָּל הָעִנְיָן.
זֶה הֲרֵי לֹא אַחֲרָאִי.
הֲרֵי אֵין אִתָּנוּ נֶשֶׁק לַהֲגָנָה וְאֵין שׁוּם דָבָר.
אֲפִלוּ מַקְלוֹת לֹא הֵבֵאנוּ אִתָּנוּ…”
“נִימֶר יוֹשֵׁב אִתָּנוּ,” הִזְכִּיר לוֹ אַבָּא.
“כֵּן כֵּן,” רָטַן חָבֵרְדֹב.
“נִימֶר, נִימֶר.
מָה, הוּא עָשׂוּי מִבֶּטוֹן? הָאֶבֶן לֹא תִּפְגַּע בּוֹ?”
אַבָּא רָאָה וְהִרְגִישׁ שֶׁחָבֵרְדֹב זָקוּק עַכְשָׁו בְּאֹפֶן דָחוּף לִנְזִיפָה קַלָה.
לָכֵן הֵרִים עָלָיו בְּקוֹלוֹ:
“שְׁמַע נָא, חָבֵרְדֹב-עַמִיחַי: אִם נֻכְרַח לְהִתְכּוֹפֵף מִתַּחַת לִמְטַר הָאֲבָנִים – נִתְכּוֹפֵף! וְאִם נֵאָלֵץ לְהֵאָבֵק עִם הַפּוֹרְעִים בַּצִּפָּרְנַיִם – נִשְׁלֹף צִפָּרְנַיִם! הָעִקָר…”
לֹא הִסְפִּיק אַבָּא לוֹמַר מַהוּ הָעִקָר – וּבָרָד כָּבֵד שֶׁל אֲבָנִים גְדוֹלוֹת וּקְטַנוֹת נִתַּךְ עָלֵינוּ מִכָּל הַעֲבָרִים.
לֹא, לֹא הָיָה שׁוּם סָפֵק קַל שֶׁבַּקַלִים: נִלְכַּדְנוּ בְּמַאֲרָב שֶׁל פּוֹרְעִים עַרְבִים! כָּל כָּךְ רַע נִלְכַּדְנוּ, שֶׁאֲפִלוּ לֹא הִרְגַשְׁנוּ בַּהִתְקַהֲלֻיוֹת, וּבְסִיעוֹת הַפּוֹרְעִים שֶׁאָרְבוּ לָנוּ מִשְׁנֵי צִדֵי הַדֶּרֶךְ! וְכִי מִי זֶה אָמַר לָכֶם, שֶׁרַק בְּתוֹךְ שְׁכֶם נֶעֱרָכוֹת הִתְנַפְּלֻיוֹת? אַדְרַבָּא! רָאוּ אוֹתָנוּ: עוֹד לֹא הִסְפַּקְנוּ לָרֶדֶת מִדֶרֶךְ הֶעָפָר, וְרַק נָסַעְנוּ כַּמָּה צְעָדִים עַל הַכְּבִישׁ, לְכִווּן הַצֹּמֶת – וּכְבָר נָפַלְנוּ אֶל תּוֹךְ תּוֹכוֹ שֶׁל מַאֲרָב!
“סַע!” זָעַק נִימֶר אֶל חִזְקוּ, “סַע מַהֵר וְנִמָלֵט!”
אַךְ הַפַּעַם לֹא הוֹעִילָה הַמְּהִירוּת.
לְפֶתַע נִשְׁמַע קוֹל הִתְנַגְשׁוּת רָם וְצוֹרֵם, וְאַחֲרָיו רַעַשׁ מְמֻשָׁךְ שֶׁל הִתְרַסְקוּת.
"נִתְקַעְנוּ בְּמַחְסוֹם! צָעַק אֵלֵינוּ חִזְקוּ.
“אֲנִי לֹא יָכוֹל לְהֵחָלֵץ!…”
אֲשֶׁר יָגֹרְתִּי כָּל הַיּוֹם בָּא עָלֵינוּ בְּבַת-אַחַת.
לְמַצָב בִּישׁ שֶׁכָּזֶה לֹא תֵּאֲרוּ לְעַצְמָם חֲבֵרֵינוּ שֶׁנִּקָלַע.
וַחֲבֵרֵינוּ אִבְּדוּ בַּתְּחִלָה, בְּמִקְצָת, אֶת עֶשְׁתּוֹנוֹתֵיהֶם.
הַחֲרָדָה לְגוֹרַל הַשְּׁתִילִים, לְגוֹרַל הַמַּשָׂאִית וּבְעִקָר לְגוֹרַל הַיֶּלֶד – שִׁתְּקָה מַמָשׁ אֶת מַחֲשַׁבְתָּם.
“נוּ, מָה אָמַרְתִּי לָכֶם?” לָחַשׁ חָבֵרְדֹב בַּחֲשָׁשׁ, “הֲרֵי הִזְהַרְתִּי אֶתְכֶם!…”
 לֵיל מָצוֹר.
כָּל מַה שֶׁבָּא עָלֵינוּ, מֵאוֹתוֹ הָרֶגַע הַנּוֹרָא, שֶׁבּוֹ נָפַלְנוּ וְנִלְכַּדְנוּ בַּמַּאֲרָב, וְעַד שֶׁמָצָאתִי אֶת עַצְמִי יוֹשֵׁב, מַרְעִיד כֻּלִי, בִּזְרוֹעוֹתָיו שֶׁל אַבָּא, בַּחֲדַר הַיּוֹמָנַאי שֶׁל מִשְׁטֶרֶת שְׁכֶם; כָּל זֶה פָּרַח מִזִכְרוֹנִי וְנֶעְלַם.
גַם הַיּוֹם, לְאַחַר שָׁנִים כֹּה רַבּוֹת, אֵינֶנִי יָכוֹל לְהִזָכֵר בְּשׁוּם פָּנִים וָאֹפֶן: מַה בְּדִיוּק קָרָה לָנוּ שָׁם, לְאַחַר הַהִתְנַגְשׁוּת בַּמַּחְסוֹם.
אֵיךְ עָבְרוּ עָלֵינוּ הָרְגָעִים הָרִאשׁוֹנִים לְאַחַר הַהֶלֶם.
מִי הוּא שֶׁהִתְאוֹשֵׁשׁ רִאשׁוֹן, מִי הוּא שֶׁהֵבִין רִאשׁוֹן מַה יֵשׁ לַעֲשׂוֹת כְּדֵי לְהַצִּיּל אֶת נַפְשׁוֹתֵינוּ, וְאֵיךְ הִתְנַהֲלָה פְּעֻלַת הַחִלוּץ הַמִּיָדִית.
אֲנִי זוֹכֵר רַק שֶׁרַצְתִּי עִם אַבָּא, נֶאֱחַזְתִּי הֵיטֵב בְּכַפּוֹתָיו, בְּאֵיזֶה מִשְׁעוֹל צַר וְחָשׁוּךְ וּמָלֵא טְרָשִׁים.
מֵאֲחוֹרֵינוּ, מִן הַמָּקוֹם שֶׁנִּשְׁאֲרָה הַמַּשָׂאִית תְּקוּעָה בְּתוֹךְ הַמַּחְסוֹם, אֲנִי זוֹכֵר שֶׁשָּׁמַעְתִּי צְעָקוֹת נוֹרָאוֹת וּצְוָחוֹת אֲיֻמוֹת.
מִישֶׁהוּ שֶׁלֹא הִכַּרְתִּי אֶת קוֹלוֹ שָׁאַג שָׁם בְּכָל גְרוֹנוֹ בְּלָשׁוֹן לֹא מוּבֶנֶת.
נִשְׁמְעוּ קוֹלוֹת דִרְדוּר וּמַפָּץ, וְנֶפֶץ הַזְּכוּכִיוֹת הַמִּתְבַּקְעוֹת רָדַף אַחֲרֵינוּ עוֹד שָׁעָה אֲרֻכָּה.
רַצְתִּי אַחֲרֵי אַבָּא לְלֹא הַפְסָקָה וּלְלֹא כָּל הֲפוּגָה.
וַאֲפִלוּ לֹא יָכֹלְתִּי לַעְצֹר לִשְׁנִיָּה קַלָה, וְלוֹמַר לוֹ בְּאֶמְצַע הַדֶּרֶךְ:
“דֵי, אַבָּא, אֲנִי לֹא יָכוֹל יוֹתֵר! אֲנִי עָיֵף נוֹרָא!…”
פִּתְאֹם חָטַף אוֹתִי אַבָּא, כְּאִלוּ הִרְגִּישׁ שֶׁאָפְסוּ כֹּחוֹתַי, וְהֶעֱלָה אוֹתוֹ בִּזְרוֹעוֹתָיו.
וְתוֹךְ כְּדֵי רִיצָה מְהִירָה הֶעְמִיס אוֹתִי עַל שִׁכְמוֹ, מַמָשׁ כְּמוֹ שֶׁהָיָה נוֹהֵג לְהַעְמִיס אוֹתִי בַּקִּבּוּץ, בְּלֵילוֹת גֶשֶׁם וְסוּפָה, כְּשֶׁהָיָה לוֹקְחֵנִי אֶל בֵּית הַיְּלָדִים.
“שׁוּם דָבָר, בֵּן, שׁוּם דָבָר.
אַל תִּבָּהֵל וְאַל תִּבְכֶּה.
אֲנַחְנוּ כְּבָר מַגִיעִים.
זֶה כְּבָר קָרוֹב.” כְּאִלוּ שֶׁהֵבַנְתִּי עַל מָה אַבָּא מְדַבֵּר.
וּכְאִלוּ שֶׁיָּדַעְתִּי בִּכְלָל לְאֵיזֶה מָקוֹם קָרוֹב הוּא מִתְכַּוֵן.
וּכְאִלוּ שֶׁבִּכְלָל יָכֹלְתִּי, גַם אִלוּ רָצִיתִי, לִפְרֹץ בִּבְכִי.
הַהֶלֶם שֶׁיָּרֵד עָלַי, מִיָד עִם תְּקִיפַת הַמְּכוֹנִית פָּשׁוּט נָטַל מִמֶנִי אֶת הַבֶּכִי וְאֶת הַצְּעָקוֹת וַאֲפִלוּ אֶת כֹּשֶׁר הַדַּבּוּר.
גַם אַחַר כָּךְ, אַחֲרֵי שֶׁנִּצַלְנוּ, אַחֲרֵי שֶׁכְּבָר יָשַׁבְנוּ בַּחֲדַר הַיּוֹמָנַאי, בְּטוּחִים בְּתוֹךְ מִשְׁטֶרֶת שְׁכֶם, גַם אָז לֹא שָׁב אֵלַי כֹּחַ הַדַּבּוּר בְּמֶשֶׁךְ שָׁעָה אֲרֻכָּה.
עַד שֶׁאַבָּא הֵחֵל מַמָשׁ לִדְאֹג לִי, וְשָׁאַל אוֹתִי:
“מַה קָרָה, בֵּן? אֱמֹר, קָרָה לְךָ מַשֶׁהוּ? הַגֵד, הוֹצֵא כְּבָר מַשֶׁהוּ מִפִּיךָ!…”
וַאֲנִי, אִם לוֹמַר לָכֶם אֶת הָאֱמֶת, לֹא הִצְלַחְתִּי לְהַגִיד כְּלוּם בְּאוֹתוֹ הָרֶגַע.
הַמִּלִים פָּשׁוּט סֵרְבוּ לָצֵאת מִתּוֹךְ פִּי.
אֲבָל לְבַסוֹף הִצְלַחְתִּי לִפְלֹט מִתּוֹכִי אֵיזוֹ יְבָבָה קְצָרָה וַחֲנוּקָה, וְאַבָּא נֶאֱנַח בַּהֲקָלָה:
“בָּרוּךְ הַשֵּׁם, בָּרוּךְ הַשֵּׁם! הוּא לֹא שָׁכַח לְדַבֵּר…”
אַחַר כָּךְ זָכַרְתִּי שֶׁבַּמִּשְׁעוֹל הֶחָשׁוּךְ שֶׁבּוֹ רַצְנוּ לֹא נִשְׁמַע כְּלוּם לְבַד מִנְשִׁיפוֹתֵיהֶם טְרוּפוֹת-הַקֶּצֶב שֶׁל חֲבֵרֵינוּ הָרָצִים בְּכָל כֹּחָם.
אַחַר כָּךְ הִגַעְנוּ לְאֵיזוֹ סִמְטָה וּמִישֶׁהוּ צָעַק פִּתְאֹם:
“לְכָאן, חֶבְרֶה! לְכָאן!…”
לְפֶתַע הָיוּ בָּתִּים קְטַנִים סְבִיבֵנוּ, חַלוֹנוֹת מוּאָרִים מְעַט, וּכְלָבִים הָיוּ מְנַבְּחִים בַּחֲצֵרוֹת.
אַבָּא לֹא חָדַל לָרוּץ וּבַחֲשֵׁכָה יָכֹלְתִּי לִרְאוֹת וּלְהַבְחִין שֶׁלְּפָנָיו רָץ אָדָם אֶחָד, וָעוֹד אֶחָד וָעוֹד אֶחָד… רַק אַחַר כָּךְ, כְּשֶׁיָּשַׁבְנוּ בַּתַּחֲנָה, הִתְבָּרֵר לִי שֶׁכֻּלָם נִצְלוּ.
נִימֶר, שׁוּב נִימֶר הוּא שֶׁהִצִיל אֶת הַמַּצָב גַם עַכְשָׁו.
הוּא הִסְפִּיק עוֹד לִפְנֵי שֶׁהִתְקָרְבוּ הַפּוֹרְעִים אֶל הַמַּשָׂאִית, לִשְׁלֹחַ אֶת חִזְקוּ, לֶאֱסֹף אֶת חָבֵרְדֹב, אֶת אַבָּא וְאוֹתִי, וּלְשַׁלֵחַ אוֹתָנוּ בְּאֵיזֶה שְׁבִיל נִסְתָּר יָשָׁר אֶל סִמְטָאוֹת שְׁכֶם, בַּדֶּרֶךְ אֶל תַּחֲנַת-הַמִּשְׁטָרָה.
אֲנִי יָכוֹל לְתָאֵר לְעַצְמִי אֶת אַבָּא אוֹמֵר בְּשֶׁמֶץ לִגְלוּג אֶל חָבֵרְדֹב:
“וּבְכֵן, חָבֵרְדֹב, מַה דַּעְתְּךָ עַל מוֹרֵה-הַדֶּרֶךְ שֶׁלָנוּ? עַרְבִי, מִבְּנֵי הַמָּקוֹם?”
אֲנִי זוֹכֵר שֶׁיָּשַׁבְתִּי עַל בִּרְכָּיו שֶׁל אַבָּא בְּתַחֲנַת-הַמִּשְׁטָרָה, וְהֵצַקְתִּי לוֹ בִּשְׁאֵלוֹת:
“וְנִימֶר,” שָׁאַלְתִּי אֶת אַבָּא, “אֵיךְ נִצֵל נִימֶר?”
“הוֹ, זֶהוּ בֶּאֱמֶת סִפּוּר יָפֶה…” אָמַר לִי אַבָּא וְחִיֵךְ חִיוּךְ רָחָב.
“נִימֶר הָיָה בָּחוּר אַמִיץ וְגַם פִּקֵחַ!… הוּא פָּשׁוּט נִשְׁאַר לָשֶׁבֶת בְּתוֹךְ תָּא הַמַּשָׂאִית, מִתַּחַת לִבְרַד הָאֲבָנִים, וְהֵחֵל לְהָרִים קוֹל זְוָעוֹת לְעֵבֶר הַמִּתְנַפְּלִים.
מְטֹרָפִים שֶׁכְּמוֹתְכֶם!… חַסְרֵי מַצְפּוּן שֶׁכְּמוֹתְכֶם!… שׁוֹדְדִים שֶׁכְּמוֹתְכֶם!… הֲרֵי לֹא עַל יְהוּדִים הִתְנַפַּלְתֶּם!… עָלַי, עַל נִימֶר, בֶּן בְּנוֹ שֶׁל נִימֶר, עַרְבִי כָּשֵׁר וְיָשָׁר מִן הַכְּפָר בֵּית-דָגָ’ן, עָלֵי הִתְנַפַּלְתֶּם!… הַפּוֹרְעִים נִדְהֲמוּ לְרֶגַע, חָדְלוּ מֵרְגִימוֹתֵיהֶם הַפְּרוּעוֹת, וְהִקְשִׁיבוּ לְקוֹלוֹ שֶׁל נִימֶר הַמְּנַסֵר בַּחֲשֵׁכָה…”
לֹא הָיְתָה לִי סַבְלָנוּת לְסִפּוּרוֹ הָאָרֹךְ שֶׁל אַבָּא, וַאֲנִי הִתְפָּרַצְתִּי לְתוֹךְ דְבָרָיו:
“כֵּן, כֵּן, אֲבָל אֵיךְ הוּא נִצֵל?”
אַבָּא חִיֵךְ שׁוּב וְהִמְשִׁיךְ בְּסַבְלָנוּת:
“…נִימֶר הִבְחִין שֶׁדְבָרַיו נִשְׁמָעִים, וְלָכֵן חִדֵשׁ קְרִיאוֹתָיו וּבְיֶתֶר חֹזֶק: אֶל הַמִּשְׁטָרָה אֶגְרֹר אֶתְכֶם, אֶחָד אֶחָד, אֶמְשֹׁךְ אֶתְכֶם בְּאָזְנֵיכֶם!… רְאוּ מָה עֲשִׂיתֶם לַמְּכוֹנִית הַיְּקָרָה שֶׁלִי!… רְאוּ מָה עֲשִׂיתֶם לַסְּחוֹרָה הַיְּקָרָה שֶׁלִי!… פִּצוּיִים אֶדְרֹשׁ מִכֶּם, לֹא תֵּצְאוּ מִיָדִי נְקִיִים!… בְּבֵית-הַדַּין אוֹקִיעַ קְלוֹנְכֶם, פּוֹרְעִים חַסְרֵי רֶסֶן!… וְהוּא עוֹד הָלַךְ וְהִגְבִּיר קְרִיאוֹתָיו, הָלַךְ וְצָעַק וְלֹא חָשַׁב כְּלָל לְהַפְסִיק וְלִשְׁתֹּק.
חֶשְׁבּוֹנוֹ, חֶשְׁבּוֹן-עָרְמָתוֹ, הָיָה פָּשׁוּט: בְּכָל רֶגַע עֲשׂוּיִים חֲבֵרֵינוּ הַנִּמְלָטִים לְהַגִיעַ אֶל תַּחֲנַת-הַמִּשְׁטָרָה.
מִיָד בְּבוֹאָם יַזְעִיקוּ שָׁם עֶזְרָה.
הַמִּשְׁטָרָה תְּמַהֵר אֶל הַ”גְרוּטָאָה" הַתְּקוּעָה בְּתוֹךְ הַמַּחְסוֹם כְּדֵי לְחַלְצָהּ.
וְכָךְ יֵשׁ סִכּוּיִים טוֹבִים שֶׁלַמַּשָׂאִית וּלְמִטְעָנָהּ הַיָּקָר לֹא יֶאֱרַע דָבָר.
“יָכוֹל אַתָּה לְהַאֲמִין אוֹ שֶׁלֹא לְהַאֲמִין,” הִמְשִׁיךְ אַבָּא וְסִפֵּר, “אֵיךְ שֶׁתִּרְצֶה.
אַךְ לֹא עָבְרוּ דַקוֹת מֻעָטוֹת וְקַרְנֵי זַרְקוֹרִים מְגַשְׁשׁוֹת נִרְאוּ מִתְקָרְבוֹת מִצַד הָעִיר.
וּלְאַחֲרֵיהֶם נִשְׁמַע גַּם קוֹל טִרְטוּרוֹ הַמַּרְעִישׁ שֶׁל מְשֻׁרְיַן הַמִּשְׁטָרָה.
וּבְעוֹד זְמַן קָצָר נִבְהֲלוּ הַפּוֹרְעִים שֶׁהִתְקַהֲלוּ לְיַד הַמַּחְסוֹם וְנִמְלְטוּ.
כָּךְ נִצֵל נִימֶר.”
“וְאֵיךְ נִצְלָה הַמַּשָׂאִית, אַבָּא?” הִמְשַׁכְתִּי וְשָׁאַלְתִּי אֶת אַבָּא, עַל הַסַּפְסָל, בְּתוֹךְ הַתַּחֲנָה.
“אָה, הַמַּשָׂאִית! גַם זֶה סִפּוּר יָפֶה! חִזְקוּ, חֲבֵרֵינוּ יְחִזְקִיָהוּ, הוּא שֶׁהִצִיל אֶת הַמַּשָׂאִית.
הוּא קָפַץ אֶל הַמְּשֻׁרְיָן, וּבְקֹשִׁי הִצְלִיחַ לְהַסְבִּיר לַקָּצִין הַבְּרִיטִי שֶׁהוּא-הוּא בַּעַל הַמַּשָׂאִית הַתְּקוּעָה, שֶׁאוֹתָהּ הֵם יוֹצְאִים לְחַלֵץ… תַּחַת מִשְׁמָר מְשֻׁרְיָן יָרַד חִזְקוּ אֶל הַ”גְרוּטָאָה“, הִתְחַבֵּק קְצָרוֹת עִם נִימֶר שֶׁנִּשְׁאַר יוֹשֵׁב בַּתָּא הַמְּרֻסָק, קָשַׁר אֶת הַ”גְרוּטָאָה" בִּכְבָלִים, הִדֵק הֵיטֵב, יָשַׁב לְיַד הַהֶגֶה וְנָתַן אוֹת לַקָּצִין הַבְּרִיטִי.
וְכָכָה, בִּנְסִיעָה אִטִית לְאוֹר הַזַּרְקוֹרִים, נִגְרְרָה הַ“גְרוּטָאָה” עַד לְשַׁעַר הַתַּחֲנָה.
בָּרְחָבָה שֶׁלִפְנֵי הַמִּשְׁטָרָה כְּבָר הָיְתָה הִתְקַהֲלוּת עֲצוּמָה שֶׁל פּוֹרְעִים, שֶׁהֵבִינוּ בָּרֶגַע הָאַחֲרוֹן שֶׁבִּלְעָם נִשְׁמַט מִפִּיהֶם…"
“סַפֵּר, אַבָּא, סַפֵּר.
מַה קָרָה בָּרְחָבָה, לִפְנֵי הַשַּׁעַר?”
“הָאֱמֶת הִיא,” אָמַר אַבָּא, “שֶׁגַם כָאן, לִפְנֵי הַשַּׁעַר, קָרָה לָנוּ נֵס.
הַפּוֹרְעִים רָאוּ וְהֵבִינוּ שֶׁהַמְּכוֹנִית, מְכוֹנִית שֶׁל יְהוּדִים הִיא.
וְהַטָּעוּת שֶׁהֻטְעוּ קֹדֶם בְּמִתְכַּוֵן – עוֹד הֶעֶלְתָה אֶת חֲמָתָם.
וְאָמְנָם פָּצְחוּ מִיָד בְּמַקְהֵלַת-זְוָעוֹת: יַהוּד! יַהוּד! הָרְגִימָה הִתְחַדְשָׁה בִּמְלוֹא עֻזָהּ וְהָרוֹגְמִים כְּבָר לֹא הִבְחִינוּ בֵּין הַמַּשָׂאִית לְבֵין מְשֻׁרְיָן הַמִּשְׁטָרָה… עַד… עַד שֶׁפָּגְעָה אֶבֶן חַדָה בְּרֹאשׁוֹ שֶׁל הַקָּצִין הַבְּרִיטִי.
וְהוּא נִתְקַף בְּחֵמָה עַזָה.
הוּא קָפַץ בְּעַצְמוֹ מִן הַמְּשֻׁרְיָן, הֵחֵל יוֹרֶה בָּאֲוִיר, מֵעַל רָאשֵׁי הַמִּתְפָּרְעִים, וְהִזְעִיק תִּגְבֹּרֶת מִן הַמִּשְׁטָרָה.
הַפּוֹרְעִים לֹא הִשְׁתַּהוּ יוֹתֵר מִדַי… רַק הֵרִיחוּ יְרִיוֹת, וּמִיָד פִּנוּ אֶת הַדֶּרֶךְ וְהִסְתַּלְּקוּ…”
וּבְכֵן שׁוֹאֲלִים אַתֶּם וַדַאי מַה יִהְיֶה עָלֵינוּ עַכְשָׁו? אֵיךְ נֵחָלֵץ מִן הַצָּרָה הַצְּרוּרָה הַזּוֹ, שֶׁנִּתְרַגְשָׁה וּבָאָה עָלֵינוּ פִּתְאֹם? כֵּיוָן שֶׁחֲבֵרֵינוּ נָחִים עַכְשָׁו מִן הָרִיצָה הַמְּטֹרֶפֶת, וְכֵיוָן שֶׁהֵם יְכוֹלִים לָשֶׁבֶת בְּשַׁלְוָה בְּחָסוּת הַמִּשְׁטָרָה, הָבָה נִרְאֶה מַהוּ מַצָבֵנוּ עַכְשָׁו.
הַ“גְרוּטָאָה” חוֹסָה לְבֶטַח בְּתוֹךְ חֲצַר הַמִּשְׁטָרָה.
הַגָּדֵר גְבוֹהָה וּשְׁמוּרָה הֵיטֵב בִּידֵי הַשּׁוֹטְרִים.
וּמִלְבַד שְׁמָשׁוֹת מְרֻסָקוֹת וְעוֹד פְּגִיעוֹת וְחַבָּלוֹת קַלוֹת בְּמִכְסֶה הַמָּנוֹעַ, בַּגַּלְגַלִים וּבַפַּנָסִים – הֲרֵי הִיא שְׁלֵמָה וּבְרִיאָה.
עוֹמֶדֶת לָהּ כְּסוּס מֵרוֹץ שֶׁהֶחֱלִיק וְנָפַל בְּשֶׁטֶף מְרוּצָתוֹ, אֲבָל הִתְאוֹשֵׁשׁ כְּבָר וַהֲרֵיהוּ מוּכָן לְהַמְשִׁיךְ בַּמֵּרוֹץ עַד הַנִּצָחוֹן.
וְחִזְקוּ, מֶה עָשָׂה חִזְקוּ? מִיָד כְּשֶׁהִצְלִיחַ לְהַבְרִיחַ אֶת הַ“גְרוּטָאָה” לְתוֹךְ הֶחָצֵר, יָרַד וּבָדַק אֶת נְזָקֶיהָ.
הַפְּגָעִים לֹא הָיוּ נוֹרָאִים.
“הִיא תִּחְיֶה,” אָמַר חִזְקוּ.
“אַתֶּם יְכוֹלִים לִסְמֹךְ עָלֶיהָ.
סוּסָה חֲזָקָה הִיא זוֹ וְגַם אַמִיצָה מְאֹד…” הוּא הִקְפִּיד וּבָדַק בִּקְרָבֶיהָ.
מַה מַצַב הַמַּיִם בַּמָּנוֹעַ, מַה מַצַב הַשֶּׁמֶן וּמָה עִם מְכַל הַדֶּלֶק.
הַכֹּל הָיָה כַּשּׁוּרָה.
אִם לֹא יִשְׁתּוֹלְלוּ הַפּוֹרְעִים שֶׁבַּחוּץ יוֹתֵר מִדַי, וְאִם לֹא יַעֲלוּ בְּדַעְתָּם לִשְׁלֹחַ פְּנִימָה אֲבוּקוֹת בּוֹעֲרוֹת, חַס וְחָלִילָה, הֲרֵי שֶׁתַּעֲבֹר הַ“גְרוּטָאָה” אֶת הַלַּיְלָה בְּשָׁלוֹם.
“הִיא סוּסָה מְנֻסָה,” אָמַר חִזְקוּ וְלִטֵף אֶת פַּנָסֶיהָ.
“כְּבָר עָבְרוּ עָלֶיהָ לֵילוֹת קָשִׁים מֵאֵלֶה…”
בִּפְנִים, עַל הַסַּפְסָל, קָרָה מַשֶׁהוּ לְאַבָּא שֶׁלִי.
הוּא קָפַץ מֵעַל הַסַּפְסָל שֶׁעָלָיו שָׁכַב, נֶעֱמַד בְּאֶמְצַע הַחֶדֶר הַקָּטָן, מַמָשׁ מִתַּחַת לִמְנוֹרַת הַחַשְׁמַל הַחֲשׂוּפָה וְצָעַק:
“מָה אֲנַחְנוּ שׁוֹכְבִים פֹּה וּמְיַלְלִים? מָה אֲנַחְנוּ שְׂרוּעִים כָּאן עַל הַסַּפְסָלִים וּמִתְלוֹנְנִים? מַזָל גָדוֹל יֵשׁ לָנוּ, אֲנִי אוֹמֵר לָכֶם, מַזָל נָדִיר!…”
"חָבֵרְדֹב נָשָׂא אֵלָיו עֵינַיִם מֻפְתָּעוֹת.
מַה קָרָה לוֹ לְאַבָּא שֶׁלִי? מֶה עָקַץ אוֹתוֹ פִּתְאֹם, שֶׁהוּא קָם לוֹ בְּאֶמְצַע הַלַּיְלָה, בְּאֶמְצַע הַמָּצוֹר, לִנְאֹם נְאוּמִים חוֹצְבֵי לֶהָבוֹת?
“… אִם נִצְטָרֵךְ לִשְׁכַּב כָּל הַלַּיְלָה עַל הַסַּפְסָלִים בְּתַחֲנַת הַמִּשְׁטָרָה – אָז נִשְׁכַּב!… וְאִם לֹא תִּהְיֶה בְּרֵרָה אֶלָא לְהִשָׁאֵר בַּחֲצַר-הַמִּשְׁטָרָה גַם מָחָר – אָז נִשָׁאֵר!… אֲפִלוּ יוֹמַיִם, אֲפִלוּ שָׁבוּעַ אִם נִצְטָרֵךְ!… מַה לָנוּ הַבְּכִיוֹת הַלָּלוּ? מַזָל עָצוּם, אֲנִי אוֹמֵר לָכֶם.
אֲבָל אַתֶּם אֲפִלוּ לֹא תּוֹפְסִים זֹאת!… תַּחְשְׁבוּ רֶגַע: יְהוּדִים, בַּלַּיְלָה, בִּשְׁכֶם, עִם מַשָׂאִית שֶׁל בָּנָנוֹת!… אִם נִצְטָרֵךְ לְהָגֵן עַל הַבָּנָנוֹת בְּשִׁנֵינוּ – אָז נִנְשֹׁךְ!… הָעִקָר…” אַבָּא לֹא הִסְפִּיק לְהַגִיד גַם עַכְשָׁו מַהוּ הָעִקָר.
הוּא הָיָה נִרְגָשׁ מְאֹד מִדְבָרָיו, וְלֹא יָכֹל לַחֲזֹר וּלְהִשְׂתָּרֵעַ עַל סַפְסַל הָעֵץ הַנֻּקְשֶׁה.
הוּא נִגַשׁ אֵלַי, הֱרִימַנִי מֵעַל הַסַּפְסָל, הוֹשִׁיבַנִי עַל בִּרְכָּיו, וְהֵחֵל לְדַבֵּר אֵלַי בְּשֶׁקֶט.
“יוֹם יָבוֹא, בְּנִי, וְהַמַּרְאוֹת הַלָּלוּ יַחְזְרוּ אֵלֶיךָ פִּתְאֹם וּבְכֹחַ.
פִּתְאֹם תִּזָכֵר בְּתַחֲנַת הַמִּשְׁטָרָה בִּשְׁכֶם, בַּחֶדֶר הַמּוּאָר, בְּסַפְסְלֵי הָעֵץ הַקָּשִׁים.
בָּנוּ, הַמְּבֻגָרִים הַשּׁוֹכְבִים פֹּה לְצִדְךָ.
אָז אוּלַי תִּהְיֶה כְּבָר גָדוֹל וְתוּכַל לְהָבִין מַה שֶׁרָאִיתָ.”
אַבָּא הִפְסִיק.
הִרְהוּרָיו גָבְרוּ עָלָיו וְהוּא יָשַׁב, אֲנִי עַל בִּרְכָּיו, וְהַתְּמוּנָה הַהִיא נֶחֱרֶתֶת וְהוֹלֶכֶת לִפְנֵי עֵינֵי הַיֶּלֶד שֶׁלִי.
“אַבָּא,” שָׁאַלְתִּי, “מָתַי נַחֲזֹר?”
“עוֹד מְעַט,” אָמַר אַבָּא.
“עוֹד מְעַט.”
“הָאֲסַפְסוּף עוֹדוֹ בַּחוּץ, אַבָּא?”
“נִדְמֶה לִי שֶׁהַשּׁוֹטְרִים כְּבָר גֵרְשׁוּ אֶת כֻּלָם, בְּנִי.”
“אַבָּא, אַתָּה יוֹדֵעַ, אֲנִי קְצָת מְפַחֵד.”
וְהָיְתָה זוֹ הַפַּעַם הַיְּחִידָה בְּכָל הַמַּסָע שֶׁלֹא יָכֹלְתִּי לִכְבֹּשׁ אֶת לְשׁוֹנִי.
“אֵין דָבָר,” אָמַר אַבָּא, “אַתָּה רַק יֶלֶד.
אַל תִּשְׁכַּח אֶת הַפַּחַד הַזֶּה.
זְכֹר אוֹתוֹ יַחַד עִם כָּל מַרְאוֹת הַמַּסָע.
יוֹם יָבוֹא, בְּנִי, וְאַתָּה כְּבָר תָּבִין הַכֹּל בְּעַצְמְךָ…”
 הַשִּׁיבָה.
לְאַט-לְאַט דָעַךְ קוֹל הָאֲסַפְסוּף הַצָּר עָלֵינוּ מִחוּץ לֶחָצֵר.
שׁוֹטְרִים אַנְגְלִים וְעַרְבִים הָיוּ נִכְנָסִים מִדֵי כַּמָּה דַקוֹת אֶל הַחֶדֶר שֶׁבּוֹ יָשַׁבְנוּ.
הָיוּ מְצִיצִים בְּפַרְצוּפֵינוּ, פּוֹלְטִים מַשֶׁהוּ בִּלְשׁוֹנָם, שׁוֹאֲלִים מַשֶׁהוּ, וְחוֹזְרִים וְנֶעְלָמִים.
שׁוֹטֵר אַנְגְלִי אֶחָד הֵצִיץ אֵלֵינוּ לְרֶגַע וְנֶעְלַם מִיָד.
אֲבָל כַּעֲבֹר רְגָעִים מֻעָטִים שָׁב לְחַדְרֵנוּ וּבְיָדָיו הַפְתָּעָה: כּוֹסוֹת תֵּה לִפְלִיטֵי הַמָּצוֹר…
“שְׁתוּ, שְׁתוּ,” אָמַר הַשּׁוֹטֵר בִּלְשׁוֹנוֹ.
“הַתֵּה חַם וָטוֹב.”
חֲבֵרֵינוּ הֻפְתְּעוּ מְעַט.
שׁוֹטֵר אַנְגְלִי וְכוֹסוֹת שֶׁל תֵּה לִיהוּדִים! זֶה לֹא הָיָה מַרְאֶה רָגִיל! אֲבָל כָּל הַתְּמוּנָה לֹא הָיְתָה רְגִילָה.
וּמֶה הָיָה כָּאן לְהִתְפַּלֵּא?
אַדְרַבָּא, אִמְרוּ בְּעַצְמְכֶם: הָאֲסַפְסוּף הַצָּר עַל חוֹמַת הַמִּשְׁטָרָה בְּאֶמְצַע הַלַּיְלָה, כְּלוּם הוּא מַחֲזֶה רָגִיל? וּמַשָׂאִית טְעוּנָה בָּנָנוֹת, רְגוּמַת-דְלָתוֹת וּמְנֻפֶּצֶת-שְׁמָשׁוֹת, זֶהוּ מַחֲזֶה רָגִיל? וְיֶלֶד יְהוּדִי קָטָן, בְּתוֹךְ בִּנְיַן מִשְׁטֶרֶת שְׁכֶם, לְאַחַר חֲצוֹת הַלַּיְלָה, כְּלוּם זֶהוּ מַחֲזֶה רָגִיל?
בְּעוֹד חֲבֵרֵינוּ טוֹרְחִים לְהוֹדוֹת לַשּׁוֹטֵר הָאַנְגְלִי עַל טוּב לִבּוֹ, חָמַק נִימֶר בַּחֲשַׁאי אֶל הֶחָצֵר.
פִּטְפֵּט שָׁם קְצָרוֹת עִם הַזָּקִיף וְהִמְשִׁיךְ הָלְאָה, אֶל הַשַּׁעַר.
הַזָּקִיף הַמֻּפְקָד עַל הַשַּׁעַר הִתִּיר לוֹ לְהָצִיץ מִבַּעַד לַצֹּהַר הַקָּטָן, דֶרֶךְ שַׁעַר הַבַּרְזֶל הַכָּבֵד, אֶל הָרְחָבָה שֶׁבַּחוּץ.
נִימֶר הֵצִיץ וְאַחַר כָּךְ גַּם טִפֵּס וְעָלָה עַל חוֹמַת הֶחָצֵר, מִצִדָהּ הַפְּנִימִי, וְהִשְׁקִיף בִּזְהִירוּת עַל פְּנֵי הָרְחָבָה שֶׁלְמַטָּה.
“רַבּוֹתַי, יֵשׁ לִי בְּשׂוֹרָה טוֹבָה בִּשְׁבִילְכֶם,” אָמַר נִימֶר בְּשׁוּבוֹ לַחֶדֶר.
חֲבֵרֵינוּ קָמוּ מִיָד וְאַבָּא גַם מָשַׁךְ בְּיָדִי וֶהֱקִימֵנִי אִתּוֹ.
“הָרְחָבָה כְּבָר כִּמְעַט הִתְרוֹקְנָה,” הִמְשִׁיךְ נִימֶר, “בְּעוֹד זְמַן קָצָר נוּכַל לָצֵאת לַדֶּרֶךְ!”
חָבֵרְדֹב לֹא הִסְכִּים לַהַצָּעָה.
"חֲבֵרִים! אָמַר בְּתֹקֶף, “אֲנִי מַצִיעַ שֶׁלֹּא נִסְתַּבֵּךְ בְּסִכּוּנֵי-שָׁוְא.
נְחַכֶּה עַד הַבֹּקֶר, וְנֵצֵא מִכָּאן בְּשַׁיָרָה, בְּלִוְיַת הַמִּשְׁטָרָה הַבְּרִיטִית.
אָסוּר לָנוּ לְהִסְתַּכֵּן שׁוּב!”
חִזְקוּ גִחֵךְ לְעַצְמוֹ גִחוּךְ קַל וְאָמַר:
“חָבֵרְדֹב, אַתָּה טוֹעֶה.
אֲנַחְנוּ יְכוֹלִים כָּכָה לְחַכּוֹת שְׁבוּעַיִם.
אַתָּה הֲרֵי מַכִּיר אֶת הַמִּשְׁטָרָה הַבְּרִיטִית.
נִימֶר צוֹדֵק.
וְתִסְמְכוּ, הַכֹּל יִהְיֶה בְּסֵדֶר.”
“לֹא,” הִתְעַקֵּשׁ חָבֵרְדֹב, “זוֹהִי מַמָשׁ הַזְנָחָה! מַמָשׁ חֹסֶר אַחֲרָיוּת! יְהוּדִים, מַה זֶה אִתְּכֶם? הִגַעְנוּ עַד הֵנָה, הַשְּׁתִילִים שְׁלֵמִים, עֲמוּסִים עַל הַמְּכוֹנִית, אַף אֶחָד מֵאִתָּנוּ לֹא נִפְגַע בָּרוּךְ הַשֵּׁם, אָז מָה הַחִפָּזוֹן?”
אַבָּא הִתְעָרֵב גַם הוּא וְאָמַר:
“אִם צְרִיכִים לָזוּז – אָז נָזוּז! רֵאשִׁית בִּגְלַל הַבָּנָנוֹת.
לַשְּׁתִילִים הָרַכִּים הַהַמְתָּנָה הַמְּיֻתֶּרֶת הַזּוֹ לֹא תּוֹסִיף שׁוּם בְּרִיאוּת.
שֵׁנִית בִּגְלַל נִימֶר.
הוּא כְּבָר מַסְפִּיק בִּלָה אִתָּנוּ, וְעוֹד לְפָנֵינוּ יוֹם-הַנְּטִיעָה.
וּשְׁלִישִׁית…”
“כֵּן, מַה שְׁלִישִׁית?” שָׁאַל יְחִזְקִיָהוּ.
“שְׁלִישִׁית…” גִמְגֵם אַבָּא כְּאִלּוּ לֹא הָיָה לוֹ נוֹחַ לְדַבֵּר, “שְׁלִישִׁית…”
“שְׁלִישִׁית,” אָמַר חִזְקוּ, “בִּגְלַל הַיֶּלֶד.
נָכוֹן? וְאִם זֶה לֹא נוֹחַ לְךָ, תַּן לִי לְהַגִיד זֹאת.
שָׁמַעְתָּ, חָבֵרְדֹב? הַיֶּלֶד הוּא גַּם כֵּן נִמוּק, לֹא? וְגַם הָאִמָּא שֶׁלוֹ כְּבָר בָּטַח מִשְׁתַּגַעַת מֵרֹב חֲרָדָה…”
חָבֵרְדֹב סֵרַב לְהִכָּנַע:
“אֲנִי מַכִּיר הַרְבֵּה מְשָׁקִים בַּסְּבִיבָה,” רָטַן, “וּבְשׁוּם מֶשֶׁק לֹא שָׁמַעְתִּי שֶׁיִהְיֶה דָבָר כָּזֶה.
לֹא יְכוֹלִים לְחַכּוֹת עַד הַבֹּקֶר! מַה יִקְרֶה לָהֶם? מַה בּוֹעֵר לָהֶם, מָה?”
חִזְקוּ קָם, חִלֵץ עַצְמוֹתָיו, תִּקֵן בְּגָדָיו וְאָמַר:
“נוּ, חֶבְרֶה, תְּנוּ תּוֹדָה לַמִּשְׁטָרָה הַבְּרִיטִית וּלְשׁוֹטְרֶיהָ הָעַרְבִיִים.
כָּל הַלַּיְלָה הָיוּ אִתָּנוּ.
וְלֹא נִכְנְעוּ לֶהָמוֹן הַמּוּסָת שֶׁבַּחוּץ, וְלֹא הִסְגִירוּנוּ בְּיָדָם.
וְעַכְשָׁו – נִבְרַח מִכָּאן כָּל עוֹד נַפְשֵׁנוּ בָּנוּ.”
נִימֶר כְּבָר רָץ כֹּה וָכֹה, לוֹמַר דִבְרֵי פְּרִידָה וְתוֹדָה לַשּׁוֹטְרִים, וּלְהוֹדִיעַ לַזָּקִיף שֶׁעַל הַשַּׁעַר שֶׁיִתְכּוֹנֵן.
וְחִזְקוּ אָמַר “חֲזַק וֶאֱמַץ, נִימֶר! גַם הַפַּעַם נַעֲרִים עֲלֵיהֶם! וְהוּא שָׁלַח לְנִימֶר קְרִיצָה שׁוֹבֵבָה וּבִלְתִּי-מֻסְתֶּרֶת.
חֲבֵרֵינוּ הִתְכַּנְסוּ בְּאַחַת הַפִּנוֹת, הִסְתּוֹדְדוּ עִם הַקָּצִין וְתִכְנְנוּ תָּכְנִית הִסְתַּלְקוּת מְחֻכֶּמֶת.
וְהַתָּכְנִית כָּךְ הָיְתָה: כָּל הַמְּכוֹנִיוֹת שֶׁעָמְדוּ בֶּחָצֵר יַתְנִיעוּ מְנוֹעֵיהֶן בְּבַת-אַחַת, יַדְלִיקוּ פַּנָסֵיהֶן וְיִסְתַּדְרוּ כְּאוֹמְרוֹת לָצֵאת בְּשַׁיָרָה לִסְרֹק אֶת הָעִיר.
לְאַחַר הַמְּהוּמוֹת שֶׁל לֵיל אֶמֶשׁ בָּרוּר הָיָה וּמוּבָן לְכָל תּוֹשָׁבֵי שְׁכֶם שֶׁהַמִּשְׁטָרָה לֹא תֵּשֵׁב לָהּ סָתַם כָּכָה, כְּלוּאָה בַּחֲצֵרָהּ.
הַ”גְרוּטָאָה" שֶׁלָנוּ תִּצְטָרֵף לַשַּׁיָרָה, תִּסַע אִתָּהּ עַד מוֹצָאֵי הָעִיר וְשָׁם תִּפָּרֵד מִמֶנָה וְתִסַע לָהּ לְדַרְכָּהּ, אֶל הַשְּׁפֵלָה.
וְכָךְ הָיָה.
הַשַּׁיָרָה הַמִּשְׁטַרְתִּית הִרְעִימָה בְנַהֲמוֹת-מָנוֹעַ, אֲלֻמוֹת-אוֹר שֶׁל זַרְקוֹרִים נִתְּזוּ אֶל הַחֲשֵׁכָה וְשַׁאֲגוֹת הַשּׁוֹטְרִים נִסְרוּ בְּדִמְמַת הָעִיר.
כְּשֶׁנִּפְתַּח הַשַּׁעַר וְהַשַּׁיָרָה הֵגִיחָה מִתּוֹכוֹ כְּבָר לֹא נִרְאוּ בָּרְחָבָה פּוֹרְעִים.
הָרְחָבָה הָיְתָה מְלֵאָה וּמְמֻלָאָה בְּגוּשֵׁי אֲבָנִים, גִזְרִי-עֵצִים, בַּקְבּוּקִים מְנֻפָּצִים, וּזְרוּעָה בִּסְמַרְטוּטִים טְבוּלִים בְּנֵפְט שֶׁהָיוּ מוּעָדִים לְהַצָּתָה.
גַם הַפַּעַם הֶעֱרַמְנוּ עֲלֵיהֶם! וּכְשֶׁנִּפְרַדְנוּ מִן הַשַּׁיָרָה אָמַר אֵלַי אַבָּא:
“נֶחֱלַצְנוּ, בֵּן.
הָיָה לָנוּ מַזָל.
מַזָל גָדוֹל.
וּבַקִבּוּץ וַדַאי שׂוֹרֶרֶת מְתִיחוּת נוֹרָאָה.”
“מֵילָא,” אָמַר חָבֵרְדֹב, “שֶׁרַק נַגִיעַ בְּשָׁלוֹם, וְהַכֹּל כְּבָר יִסְתַּדֵר.
אָח, אָח, נִימֶר, זֶה בָּחוּר!…”
אוֹר אָפֹר וְחִוֵר הֵחֵל לְהִתְפַּשֵׁט בַּמִּזְרָח, מֵאֲחוֹרֵי הָרֵי שׁוֹמְרוֹן.
שְׁעַת הַבֹּקֶר הַמֻּקְדֶמֶת הָיְתָה קְרִירָה וְהָרוּחַ שֶׁבָּאָה מוּלֵנוּ עוֹד הוֹסִיפָה עַל הַצִּנָה.
אֲבָל בַּלְּבָבוֹת הָיָה שָׂמֵחַ וְגַם חַם.
שִׂמְחַת הַיְּשׁוּעָה הִשְׁכִּיחָה אֶת הַכֹּל.
וְלִי הַקָּטָן גַם לֹא הָיָה בִּכְלָל קַר.
כִּי אַבָּא חִבֵּק אוֹתִי בְּחָזְקָה וְחִמֵם אוֹתִי הֵיטֵב.
הַדֶּרֶךְ חֲזָרָה חָלְפָה בִּמְהִירוּת עֲצוּמָה.
חִזְקוּ נָהַג כִּמְטֹרָף, כְּשִׁכּוֹר.
הוּא הֵרִיץ אֶת הַ“גְרוּטָאָה” בְּכָל כֹּחַ בְּרָגֶיהָ הַחוֹרְקִים וְסָחַט מִמֶנָה אֶת טִפּוֹת נִשְׁמָתָהּ הָאַחֲרוֹנוֹת.
יָכֹלְתִּי עַכְשָׁו לִרְאוֹת אֶת הַדֶּרֶךְ הַיָּפָה שֶׁלֹא רָאִיתִי אֶתְמוֹל.
הָרִים כְּחֻלִים וְיָפִים, חֻרְשׁוֹת זֵיתִים מְצִלוֹת וּכְפָרִים לְבַנְבַּנִים הַתְּלוּיִים לָהֶם בְּרָאשֵׁי הֶהָרִים.
בְּשָׁעָה מֻקְדֶמֶת זוֹ שֶׁל הַבֹּקֶר הָיָה הַכְּבִישׁ כִּמְעַט רֵיק.
וְאַף עַל פִּי שֶׁעָבְרוּ בּוֹ מִדֵי פַּעַם פַלָחִים אוֹ נוֹסְעִים עִירוֹנִיִים, לֹא הָיָה טַעַם לַחֲשֹׁשׁ וּלְהִסְתַּתֵּר.
חָבֵרְדֹב וְאַבָּא יָשְׁבוּ לָהֶם גָבוֹהַּ מֵעַל לַדֹּפֶן חִוְרִים וְנִרְגָשִׁים מִלֵיל-הַבַּלָהוֹת שֶׁעָבַר עָלֵינוּ בְּמִשְׁטֶרֶת שְׁכֶם.
“אָז מָה, חָבֵרְדֹב,” שָׁאַל אַבָּא, “אֶפְשָׁר שׁוּב לָשִׁיר?”
וּשְׁנֵיהֶם פָּצְחוּ שׁוּב בְּשִׁירֵי מוֹלֶדֶת לוֹהֲטִים שֶׁהָרוּחַ נָשְׂאָה אֶת מַנְגִינוֹתֵיהֶם הַרְחֵק אֶל בֵּין הַזֵּיתִים.
חִזְקוּ גַם הוּא הִצְטָרֵף אֲלֵיהֶם בְּהִמְהוּמָיו מִתּוֹךְ הַתָּא.
וַאֲפִלוּ נִימֶר שֶׁנִּמְנֵם לוֹ קְצָת עַל הַמּוֹשָׁב, לְאַחַר הַיְּגִיעָה הָרַבָּה שֶׁיָּגַע בַּיְּמָמָה הָאַחֲרוֹנָה, אֲפִלוּ הוּא הִצְטָרֵף אֶל הַזֶּמֶר הַמְּשַׂמֵחַ הַזֶּה.
לֹא אָרְכָה הַשָּׁעָה וְיָצָאנוּ מִתְּחוּמֵי הַר-שׁוֹמְרוֹן, וְעוֹד מְעַט וּכְבָר נִרְאִים גַגוֹת אֲדֻמִים וּפַרְדֵסִים יְרֻקִים שֶׁל יִשׁוּבֵי הַשָּׁרוֹן הַיְּהוּדִיִים.
כְּכָל שֶׁהִתְקָרַבְנוּ הַבַּיְתָה, כָּךְ גָבְרָה הִתְלַהֲבוּתָם שֶׁל חֲבֵרֵינוּ.
אַבָּא הוֹשִׁיב אוֹתִי עַל בִּרְכָּיו, וְאַף-עַל-פִּי שֶׁהָיְתָה סַכָּנָה גְדוֹלָה בַּדָּבָר, כִּי הַ“גְרוּטָאָה” קָפְצָה קְפִיצוֹת-פֶּתַע מְסֻכָּנוֹת, וַאֲנִי הָיִיתִי עָלוּל לְהִזָרֵק פִּתְאֹם וְלִהְיוֹת מֻשְׁלָךְ אֶל צִדֵי הַדֶּרֶךְ; אַף-עַל-פִּי-כֵן תָּפַס בִּי אַבָּא וְהִרְקִיד אוֹתִי עַל בִּרְכָּיו לְפִי קֶצֶב הַזֶּמֶר.
אֶת הַמִּלִים לֹא יָדַעְתִּי אֲבָל רָאִיתִי אֶת הַהִתְלַהֲבוּת וְהִצְטָרַפְתִּי גַם אֲנִי.
בֵּין הַשִּׁירִים הָיָה אַבָּא מְחַבֵּק אוֹתִי מִתּוֹךְ אֵיזוֹ הִתְרַגְשׁוּת, מַרְאֶה לִי עֵצִים וּבָתִּים שֶׁעָמְדוּ בְּצִדֵי הַכְּבִישׁ, קוֹרֵא בְּאָזְנַי בִּשְׁמוֹת כְּפָרִים וְיִשׁוּבִים וְתוֹקֵעַ לִי בְּחָזְקָה לְתוֹךְ אָזְנִי:
“הַבֵּט, הַבֵּט סְבִיבְךָ.
הִסְתַּכֵּל וְאַל תִּשְׁכַּח.
זוֹהִי, זוֹהִי אוֹתָהּ אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל שֶׁאוֹתָהּ בִּקַשְׁתִּי לְהַרְאוֹת לְךָ…” כְּשֶׁהִגַעְנוּ סָמוּךְ לְשַׁעַר הַקִּבּוּץ הִשְׁתּוֹלֵל חִזְקוּ לְגַמְרֵי.
הוּא הִסִיעַ אֶת הַ“גְרוּטָאָה” בְּזִיגְזָגִים מְשֻׁנִים עַל-פְּנֵי הַכְּבִישׁ.
מֵהַקָּצֶה הָאֶחָד עַד הַקָּצֶה הַשֵּׁנִי, וְכִמְעַט שֶׁנִּכְנַסְנוּ לְתוֹךְ הַתְּעָלָה.
הוּא צָפַר בְּצוֹפָר בְּכָל כֹּחוֹ, בְּקֶצֶב שִׁירֵי-הַמּוֹלֶדֶת הַשְּׂמֵחִים, הֶעֱלָה עָשָׁן, הִשְׁמִיעַ קוֹלוֹת-נִפְצוּצִים מְאַיְמִים מִן הַמַּפְלֵט, בִּקְצָרָה: עָשָׂה שָׂמֵחַ!
“חִזְקוּ,” צָעַק אֵלָיו חָבֵרְדֹב מִבַּעַד לַחַלּוֹן, “מָה אִתְּךָ? מָה אַתָּה מִשְׁתַּגֵּעַ? אַתָּה רוֹצֶה לַהֲפֹךְ אוֹתָנוּ כָּאן, עַכְשָׁו, אַחֲרֵי כָּל מַה שֶׁעָבַרְנוּ בַּדֶּרֶךְ?…”
“סְמֹךְ!” שָׁר לוֹ חִזְקוּ.
“יִהְיֶה בְּסֵדֶר.
חֲזַק וֶאֱמַץ, חָבֵרְדֹב! מָה אַתָּה אוֹמֵר עָלָיו, נִימֶר?”
לֹא הָיָה טַעַם לְדַבֵּר עִמוֹ.
הוּא הָיָה מַמָשׁ בְּגִלוּפִין.
מִין שִׂמְחָה כָּזוֹ אָחֲזָה בּוֹ שֶׁהוּא עָזַב יָד אַחַת מֵעַל הַהֶגֶה, חִבֵּק אֶת נִימֶר וַאֲפִלוּ, אוֹי לְאוֹתָהּ בּוּשָׁה, הִדְבִּיק לְפַרְצוּפוֹ נְשִׁיקוֹת לַחוֹת וּמְצַלְצְלוֹת.
חֲבִילוֹת שְׁתִילֵי הַבָּנָנוֹת הִתְנוֹדְדוּ בְּחָזְקָה אַחַת לְכָאן וְאַחַת לְכָאן, וְלֹא הָיָה חָסֵר הַרְבֵּה שֶׁמֵחֲמַת הַתְּנוּפָה הַיְּתֵרָה יִתְרוֹמְמוּ וְיָעוּפוּ מֵעַל לְדֹפֶן הַמַּשָׂאִית.
אֲבָל אַבָּא אָמַר:
“אִם יָעוּפוּ הַחוּצָה – מֵילָא.
אֲבָל מַה יִהְיֶה אִם הֵם יִתְהַפְּכוּ עָלֵינוּ!…”
חָבֵרְדֹב טִפֵּס וְעָלָה מִתּוֹךְ הָאַרְגָז עַל גַג הַ“גְרוּטָאָה”, אָחַז שָׁם בְּאֵיזוֹ יָתֵד וּמָשַׁךְ אַחֲרָיו אֶת אַבָּא וְאוֹתִי.
"בּוֹאוּ הֵנָה! קָרָא אֵלֵינוּ וּמְשָׁכָנוּ בְּבַת אַחַת.
“כָּאן לְפָחוֹת לֹא נִדָרֵס מִתַּחַת לַחֲבִילוֹת הַשְּׁתִילִים!”
לְהִדָרֵס כַּמּוּבָן לֹא נִדְרַסְנוּ.
אֲבָל נִרְטַבְנוּ הֵיטֵב מִן הַשַּׂקִים הַלַּחִים שֶׁהִתְגוֹלְלוּ עָלֵינוּ בְּטַלְטֵלַת הַנְּסִיעָה.
עַד כְּדֵי כָּךְ נִרְטַבְנוּ, שֶׁאִלוּ הָיְתָה רוֹאָה אוֹתָנוּ אִמָּא וַדַאי הָיְתָה שׁוֹאֶלֶת:
“מַה זֶה, גֶשֶׁם יָרַד בִּשְׁכֶם? אוֹ מָה?”
וַאֲנִי גַם לֹא יָכֹלְתִּי לַעֲנוֹת לָהּ.
לֵךְ תַּסְבִּיר לְאִמָּא שֶׁחִזְקוּ הִשְׁתּוֹלֵל מֵרֹב שִׂמְחָה, וְכִמְעַט הָפַךְ אֶת הַמַּשָׂאִית, וּבִגְלַל שִׁכְרוֹן-שְׂשׂוֹנוֹ – נִרְטַבְנוּ כָּל כָּךְ.
מַמָשׁ כְּאִלוּ יָצָאנוּ מִתּוֹךְ הַגֶּשֶׁם.
כְּשֶׁיָּרַדְנוּ מִן הַמַּשָׂאִית, רְטֻבִּים וּרְצוּצִים מִן הַנְּסִיעָה הַפְּרָאִית וַהֲרוּגִים מִלֵיל הַשִּׁמוּרִים שֶׁעָבַר עָלֵינוּ בַּמִּשְׁטָרָה, נִגְשָׁה אֵלַי אִמָּא וְחִבְּקָה אוֹתִי בְּלִי לוֹמַר מִלָּה.
שָׁעָה אֲרֻכָּה חִבְּקָה אוֹתִי אֶל חָזָהּ וְנָשְׁקֶה אוֹתִי עַל רֹאשִׁי נְשִׁיקוֹת חַמוֹת.
בַּתְּחִלָה לֹא הֵבַנְתִּי מָה זֶה אִמָּא מִתְרַגֶשֶׁת כָּל כָּךְ.
הֲרֵי רַק לַיְלָה אֶחָד נֶעְדַרְתִּי מִן הַבַּיִת.
וְגַם הִקְדַמְתִּי כָּל כָּךְ לָשׁוּב.
לִשְׂמֹחַ הִיא צְרִיכָה וְלֹא לְהֵעָצֵב! וּמַה לַדְּמָעוֹת הַלָּלוּ, שֶׁמַתְחִילוֹת לְבַצְבֵּץ לָהֶן בְּזָוִיוֹת עֵינֶיהָ, וְעוֹד מְעַט יְטַפְטְפוּ לָהֶן עַל רֹאשִׁי?
אִמָּא הֶעֱבִירָה יָדָהּ עַל עֵינֶיהָ, וְשָׁאֲלָה:
“נוּ, בֵּן, אֵיךְ הָיְתָה אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל? הָיָה מַה לִרְאוֹת? אֱמֹר, בֵּן, רָאִיתָ אוֹתָהּ הֵיטֵב?”
אִמָּא כַּנִּרְאֶה כְּבָר שָׁמְעָה מַשֶׁהוּ כְּשֶׁעֶמְדָה וְצִפְּתָה לָנוּ בַּחֲרָדָה.
בְּוַדַאי הִרְגִּישָׁה שֶׁהַלַּיְלָה שֶׁעָבַר עָלֵינוּ לֹא הָיָה לַיְלָה שָׁקֵט.
וְאִם הַלַּיְלָה הָיָה רַע – הַדֶּרֶךְ וַדַאי שֶׁהָיְתָה רָעָה.
אַךְ לֹא מִמֶנִי צִפְּתָה אִמָּא לִתְשׁוּבָה.
וְאָמְנָם גַם לֹא מִמֶנִי בָּאָה הַתְּשׁוּבָה.
“וַדַאי שֶׁהוּא יִזְכֹּר,” אָמַר לָהּ אַבָּא שֶׁהִצְטָרֵף אֵלֵינוּ, “הוּא יִזְכֹּר הֵיטֵב וְלֹא יִשְׁכַּח.
גַם אִם יַעַבְרוּ שָׁנִים רַבּוֹת,” אָמַר אַבָּא כְּמַבִּיט לְמֶרְחַקִים.
“הוּא לֹא יִשְׁכַּח אֶת הַמַּסָע הַזֶּה, לְאֶרֶץ שׁוֹמְרוֹן, בְּלִוְיַת מוֹבִילֵי הַבָּנָנוֹת.”
אִמָּא לֹא הוֹסִיפָה לִשְׁאֹל.
הִיא רַק הִדְקָה אֶת רֹאשִׁי בְּיָדֶיהָ וּמָשְׁכָה אוֹתִי אַחֲרֶיהָ, אֶל הַחֶדֶר.
“בּוֹא, בֵּן,” אָמְרָה לִי, “אַתָּה כְּבָר עָזַרְתָּ מַסְפִּיק.
עַכְשָׁו אַתָּה צָרִיךְ לָנוּחַ.”
הָלַכְתִּי אַחֲרֶיהָ, חָבוּק בִּזְרוֹעוֹתֶיהָ, וּמֵאֲחוֹרַי שָׁמַעְתִּי אֶת אַבָּא קוֹרֵא אֵלַי:
“לֵךְ, לֵךְ עַכְשָׁו עִם אִמָּא.
בֶּאֱמֶת כְּדַאי שֶׁתָּנוּחַ קְצָת.
אַךְ אַל תִּשְׁכַּח: עוֹד מְעַט, תֵּכֶף לְאַחַר אֲרֻחַת-הַבֹּקֶר, אֲנַחְנוּ יוֹצְאִים אֶל הַנְּטִיעָה!…”