כַּמָּה יָמִים לִפְנֵי שֶׁנָּסַע לַאֲמֵרִיקָה, בָּא לְבֵיתֵנוּ דוֹדִי אַבְרָם.
נִכְנַס בַּדֶּלֶת וְאָמַר:
“שָׁלוֹם.
אֲנִי נוֹסֵעַ.
וְיֵשׁ לִי מַתָּנָה בִּשְׁבִיל הַיֶּלֶד.”
הַדּוֹד אַבְרָם, אָחִיהָ שֶׁל אִמָּא, אָהוּב עָלַי מְאֹד.
וְאִמָּא תָּמִיד אוֹמֶרֶת לִי:
“אַתָּה יוֹדֵעַ, שׁוּב מָצָאתָ חֵן בְּעֵינֵי הַדּוֹד אַבְרָם.”
וְלִפְעָמִים הִיא מוֹסִיפָה, כְּמִתּוֹךְ הִרְהוּר:
“הַדּוֹד אַבְרָם אוֹהֵב אוֹתְךָ מַמָשׁ.
הוּא פָּשׁוּט מִתְגַעְגֵעַ אֵלֶיךָ…”
הַדּוֹד אַבְרָם הוּא בָּחוּר מוּזָר.
לִי אֵינוֹ קוֹרֵא אַף פַּעַם בִּשְׁמִי.
כְּשֶׁהָיִיתִי קְטַנְטַן הָיָה קוֹרֵא לִי “תִּינוֹק”.
כְּשֶׁגָדַלְתִּי קְצָת הִתְחִיל קוֹרֵא לִי “הַיֶּלֶד”.
כְּאִלוּ בֵּן בְּלִי שֵׁם אֲנִי.
אִמָּא רַק הָיְתָה מְחַיֶכֶת אֲבָל אַבָּא הָיָה קְצָת נִרְגָז.
“מַה זֶה אִתְּךָ, אַבְרָם?” הָיָה שׁוֹאֵל, “הֲרֵי לַיֶּלֶד יֵשׁ שֵׁם!…”
“כֵּן, כֵּן,” אָמַר אַבְרָם, “אֲנִי יוֹדֵעַ.”
“וּבְכֵן קְרָא לוֹ בִּשְׁמוֹ וַחֲדַל מִכָּל הַשֵּׁמוֹת הַמַּצְחִיקִים שֶׁלְּךָ!”
וְאַבְרָם הָיָה מְנַעְנֵעַ בְּרֹאשׁוֹ, מְהַנְהֵן וּמַבְטִיחַ, תָּמִיד מַבְטִיחַ מֵחָדָשׁ, שֶׁלֹּא יִשְׁכַּח אֶת שְׁמִי.
אֲבָל מִיָד כְּשֶׁהָיָה יוֹצֵא אַבָּא, הָיָה קוֹרֵץ לִי בְּמִין מְשׁוּבָה וְאוֹמֵר:
“אָז מָה, יֶלֶד, יֵשׁ לְךָ שֵׁם חָדָשׁ, יֶלֶד?”
וְאֶת שְׁמִי לֹא הָיָה מַעֲלֶה עַל שְׂפָתָיו.
אִמָּא כְּבָר יָדְעָה מִקֹדֶם שֶׁאַבְרָם נוֹסֵעַ.
אֲבָל לִי לֹא אָמְרָה דָבָר.
אוּלַי כְּדֵי לֹא לְצַעֵר אוֹתִי.
“שֵׁב, אַבְרָם,” אָמְרָה, “שֵׁב.
תִּשְׁתֶּה אִתָּנוּ תֵּה?”
הַדּוֹד אַבְרָם סֵרַב וְאָמַר:
“לֹא, לֹא, בֶּאֱמֶת, תּוֹדָה.
אֵין לִי זְמֵן.
אַתְּ יוֹדַעַת, כָּל הַסִּדוּרִים שֶׁלִפְנֵי הַנְּסִיעָה.
וַאֲנִי עוֹד צָרִיךְ ‘לַעֲשׂוֹת’ שִׂיחָה עִם הַיֶּלֶד.”
“מָה, אִתִּי? הַמַּתָּנָה שֶׁהֵבֵאתָ בִּשְׁבִילִי?” קָפַצְתִּי מִמְקוֹמִי, אֲחוּז-סַקְרָנוּת.
אֲבָל אִמָּא הִרְגִיעָה אוֹתִי:
“שֵׁב, שֵׁב, מָה אַתָּה קוֹפֵץ? אַתָּה הֲרֵי רוֹאֶה שֶׁהַדּוֹד רַק עַכְשָׁו בָּא מִן הַדֶּרֶךְ…” וְאַחַר-כָּךְ, כְּשֶׁהַדּוֹד אַבְרָם שָׁתָה אִתָּנוּ תֵּה , שָׁאֲלָה אִמָּא:
“אָז מָה, אַבְרָם, נוֹסְעִים?”
“בֶּטַח,” אָמַר אַבְרָם, “אֵין לִי בְּרֵרָה, נוֹסְעִים.”
“לַאֲמֵרִיקָה?” שָׁאֲלָה אִמָּא.
“כֵּן,” אָמַר אַבְרָם, “לַאֲמֵרִיקָה.”
“וְאַתָּה לֹא יָכוֹל לְחַכּוֹת עַד אַחֲרֵי הַחַגִים?”
“לֹא,” אָמַר אַבְרָם, “אֵין לִי סַבְלָנוּת לַחַגִים.”
אִמָּא נֶעֶצְבָה קְצָת.
הִיא לֹא שָׂמְחָה לִנְסִיעָתוֹ הַבְּהוּלָה שֶׁל הַדּוֹד אַבְרָם.
“נוּ, נוּ,” אָמַר אַבְרָם, “אַל תַּתְחִילִי הַכֹּל מֵהַתְחָלָה.”
“לֹא,” אָמְרָה אִמָּא, “אֲנִי לֹא מַתְחִילָה.
אֲנִי רַק שׁוֹאֶלֶת אִם אַתָּה בֶּאֱמֶת מֻכְרָח?”
“כֵּן,” אָמַר אַבְרָם, “אֲנִי מֻכְרָח.
מֵאָז הַמִּלְחָמָה אֲנִי מִסְתּוֹבֵב.
קָשֶׁה, הֲרֵי אַתְּ יוֹדַעַת.
הֲרֵי אַתְּ רוֹאָה שֶׁקָשֶׁה.”
“כֵּן,” אָמְרָה אִמָּא, “אֲנִי רוֹאָה שֶׁשׁוּם דָבָר לֹא יַעֲזֹר.” “לֹא,” אָמַר אַבְרָם, “אֲבָל לִפְנֵי שֶׁאֶסַע, הֵבֵאתִי מַתָּנָה בִּשְׁבִיל הַיֶּלֶד.”
אִמָּא לֹא אָמְרָה כְּלוּם, וַאֲנִי אַף-עַל-פִּי שֶׁהִשְׁתַּגַעְתִּי כְּבָר מִסַקְרָנוּת לִרְאוֹת מָה הֵבִיא לִי הַדּוֹד אַבְרָם, שָׁאַלְתִּי מַמָשׁ כְּמוֹ הַגְּדוֹלִים:
“וְאַתָּה לֹא יָכוֹל לְחַכּוֹת עַד אַחֲרֵי הַחַגִים, אַבְרָם?”
הַדּוֹד אַבְרָם הִבִּיט בִּי, מֻפְתָּע.
“מָה הָעִנְיָנִים, יֶלֶד? גַם אַתָּה כְּבָר מַטִיף לִי מוּסָר, יֶלֶד?”
“לֹא,” אָמַרְתִּי וְהִתְבַּיַּשְׁתִּי קְצָת שֶׁהִתְעָרַבְתִּי בְּשִׂיחָתָם.
“לֹא, אֲנִי סְתָם כָּכָה… אֲנִי רַק שָׁאַלְתִּי…”
“אִתְּךָ, יֶלֶד,” אָמַר הַדּוֹד אַבְרָם, “עוֹד יֵשׁ לִי שִׂיחָה.”
“אֲבָל רַק אַחֲרֵי הַתֵּה,” אָמְרָה אִמָּא.
“טוֹב,” הִסְכִּים אַבְרָם, “שָׁמַעְתָּ, יֶלֶד? רַק אַחֲרֵי הַתֵּה!…”
אַחֲרֵי הַתֵּה הָפְכָה אִמָּא עֲצוּבָה קְצָת יוֹתֵר.
הִיא קָמָה, נֶאֶנְחָה וְנִקְתָה אֶת הַשֻּׁלְחָן וְהַכּוֹסוֹת.
אַבְרָם עִשֵׁן לוֹ סִיגָרִיָה, וְאָמַר: “אֵין צֹרֶךְ בְּכָל הָאֲנָחוֹת.
אֲמֵרִיקָה זֶה לֹא בִּקְצֵה הָעוֹלָם.
וְגַם אֶפְשָׁר לִכְתֹּב מִכְתָּבִים.” פִּתְאֹם טָפַח עַל בִּרְכַּי, “הֲרֵי הַיֶּלֶד שֶׁלָךְ הוּא כַּתְבָן קְצָת, נָכוֹן? אָז שֶׁיִכְתֹּב!”
“בֶּטַח,” אָמַרְתִּי, “בֶּטַח שֶׁאֶכְתֹּב.
וְאַתָּה תִּשְׁלַח לִי בּוּלִים.”
הַדּוֹד אַבְרָם פָּרַץ בִּצְחוֹק.
הֶעָשָׁן דִגְדֵג אוֹתוֹ קְצָת בִּגְרוֹנוֹ וְהוּא צָחַק וְהִשְׁתַּעֵל בְּקוֹל אֶחָד.
“כָּל הַבּוּלִים שֶׁתִּרְצֶה,” צָחַק, “וְגַם גְלוּיוֹת צִבְעוֹנִיוֹת.
אֶת כָּל אֲמֵרִיקָה תּוּכַל לִתְלוֹת אֶצְלְךָ עַל הַקִּירוֹת”.
פִּתְאֹם רָאִיתִי שֶׁאִמָּא נֶעֱצֶבֶת לָהּ.
וְחָשַׁבְתִּי לִי שֶׁעַכְשָׁו כְּבָר לֹא יָבוֹאוּ הַבִּקוּרִים הַמְּשַׂמְחִים שֶׁל הַדּוֹד אַבְרָם.
וְהוּא כְּבָר לֹא יְשַׂמַח אוֹתָנוּ בַּחַגִים.
תָּמִיד הָיָה מֵבִיא מִן הֵעִיר מַתָּנוֹת קְטַנוֹת, עִתּוֹנִים צִבְעוֹנִיים, צַעֲצוּעִים חֲדָשִׁים וְכָל מִינֵי קִשׁוּטִים.
וּבְמוֹצָאֵי הַחַגִים הָיָה עוֹזֵב אֶת אַבָּא וְאִמָּא וּמְבַלָה אִתִּי.
כָּל פַּעַם הָיָה מַמְצִיא תַּעֲלוּל חָדָשׁ.
פַּעַם הֵבִיא אִתּוֹ רוֹבֵה-אֲוִיר, שֶׁיוֹרִים בּוֹ כַּדוּרֵי-עוֹפֶרֶת קְטַנִים.
שָׁכַב עַל הַדֶּשֶׁא, עַל גַּבּוֹ, וְיָרָה אֶל הַצִּפֳּרִים.
“קַח, קַח,” אָמַר לִי, “גַם אַתָּה יָכוֹל לִירוֹת.”
הַדּוֹד אַבְרָם יָדַע שֶׁאַבָּא אֵינוֹ מַסְכִּים שֶׁאִירֶה בְּצִפֳּרִים.
וְגַם אָסַר עָלַי לְהַחֲזִיק בְּרוֹבֶה.
אֲבָל הוּא סָמַךְ עַל שְׁתִיקָתִי.
שְׁנֵינוּ קָשַׁרְנוּ מִין קֶשֶׁר שֶׁל שְׁתִיקָה, נֶגֶד אַבָּא וְנֶגֶד אִמָּא.
וְאַף אֶחָד לֹא יָכוֹל לְפַצֵחַ אֶת קֶשֶׁר הַחֲשָׁאִין שֶׁלָנוּ.
וּבְכֵן שָׁכַבְתִּי וְכִוַנְתִּי אֶת הָרוֹבֶה, וְאָחַזְתִּי בּוֹ הֵיטֵב, מַמָשׁ כְּמוֹ שֶׁהוֹרָה לִי הַדּוֹד אַבְרָם.
וּפִתְאֹם לָחֲצָה אֶצְבָּעִי עַל הַהֶדֶק וְנִפְלָטָה לָהּ יְרִיָה מְהִירָה מִן הַקָּנֶה.
עוֹד לֹא הִסְפַּקְתִּי לְהָבִין מַה קוֹרֶה וּכְבָר נָפְלָה מִן הַשָּׁמַיִם שֶׁמֵעַל לְרֹאשִׁי צִפּוֹר-דְרוֹר יְרוּיָה.
הִתְחַבְּטָה לָהּ עַל הַדֶּשֶׁא פַּעַם וּפַעֲמַיִם, קִרְטְעָה לָהּ, הִסְתּוֹבְבָה סְבִיב עַצְמָהּ בְּאֵיזֶה מַעְגָל מְשֻׁנֶה, וּפִתְאֹם נָחָה לָהּ, דֹק לְבַנְבַּן כִּסָה אֶת עֵינֶיהָ וְרַק רַגְלֶיהָ עוֹד הוֹסִיפוּ לְפַרְפֵּר.
הַדּוֹד אַבְרָם הִשְׁגִיחַ בִּמְבוּכָתִי, וְאָמַר:
“לֹא הִתְכַּוַנְתָּ, מָה? זֶה בְּלִי כַּוָנָה, מָה? תָּמִיד אוֹמְרִים כָּךְ לְאַחַר שֶׁהַצִּפֳּרִים מֵתוֹת.”
אֲבָל אֲנִי בֶּאֱמֶת לֹא הִתְכַּוַנְתִּי.
פָּשׁוּט עָשִׂיתִי מָה שֶׁאָמַר לִי אַבְרָם.
וּפִתְאֹם, כָּכָה, בְּלִי שׁוּם הַתְרָאָה, נוֹפֶלֶת לָהּ צִפּוֹר מִסְכֵּנָה לְרַגְלַי.
“אֲנִי לֹא רָצִיתִי,” אָמַרְתִּי לְאַחַר שֶׁהִתְאוֹשַׁשְׁתִּי קְצָת.
“בָּאֱמֶת שֶׁלֹא רָצִיתִי.” הֵסַבְתִּי עֵינַי מִן הַצִּפּוֹר, וּמִהַרְתִּי לְהַחֲזִיר לְדוֹד אַבְרָם אֶת הָרוֹבֶה.
“דַי!” קָרָאתִי.
“דַי! בּוֹא כְּבָר, אַבְרָם! בּוֹא, נִסְתַּלֵק מִפֹּה!…”
וְהַדּוֹד אַבְרָם לָקַח מִמֶנִי בְּשֶׁקֶט אֶת הָרוֹבֶה, וְגַם עָזַר לִי לָקוּם מִן הַדֶּשֶׁא, וְלֹא עָזַב אֶת יָדִי, גַּם אַחֲרֵי שֶׁהִתְחַלְנוּ לָלֶכֶת.
“שְׁמַע, יֶלֶד,” אָמַר לִי.
“בֶּאֱמֶת שֶׁאֲנִי מֵבִין.
זוֹ הַרְגָשָׁה מְחֻרְבֶּנֶת, אֲנִי יוֹדֵעַ.
אֲבָל זֶה בֶּאֱמֶת כְּלוּם.
הֲרֵי זוֹ רַק צִפּוֹר.
וּמַזָלְךָ שֶׁאַתָּה עוֹד יֶלֶד.
אֶצְלֵנוּ, הַגְּדוֹלִים, הָרוֹבִים יוֹתֵר מְסֻכָּנִים.
וְגַם הַרְגָשָׁה רָעָה הַרְבֵּה יוֹתֵר.”
וְהוּא הָלַךְ אִתִּי בַּדֶּרֶךְ, וְסִפֵּר לִי אֵיךְ הָיָה בַּמִּלְחָמָה, וְאֵיךְ הוּא הִרְגִּישׁ כָּל הַזְּמַן כְּאִלוּ הוּא יוֹרֶה בְּצִפֳּרִים תְּמִימוֹת.
וְאֵיךְ בַּלֵּילוֹת הָיוּ בָּאִים לְבַקֵר אוֹתוֹ כָּל מִינֵי יְדִידִים, בַּחֲלוֹמוֹת, וְאֵיךְ בַּיָּמִים הוּא לֹא יָכֹל לְהֵרָגַע.
וְאֵינוֹ יָכוֹל לִהְיוֹת בְּשׁוּם מָקוֹם.
וְאֵין לוֹ שֶׁקֶט בְּשׁוּם דָבָר.
וְהוּא מַרְגִישׁ שֶׁהוּא מֻכְרָח לִנְסֹעַ.
רָחוֹק מִפֹּה, רָחוֹק מֵהַכֹּל.
אֲנִי הִכַּרְתִּי לוֹ תּוֹדָה אָז, כִּי חָשַׁבְתִּי שֶׁהוּא רַק רוֹצֶה לְנַחֵם אוֹתִי.
שֶׁלֹא אֶצְטַעֵר כָּל כָּךְ עַל מוֹת הַצִּפּוֹר.
אֲבָל בֶּאֱמֶת כְּבָר חָשַׁב אָז לִנְסֹעַ.
וְהוּא אָמַר זֹאת לְאִמָּא בַּסֵּתֶר, שֶׁאֲנִי לֹא אֶשְׁמַע.
כִּי הוּא יָדַע כַּמָּה אֶצְטַעֵר אִם אַתְחִיל לַחְשֹׁב שֶׁהוּא נוֹסֵעַ.
בְּמוֹצָאֵי-הַחַגִים הָיָה הַדּוֹד אַבְרָם כֻּלוֹ שֶׁלִּי.
וְנֶעֱצַבְתִּי לִי כְּשֶׁחָשַׁבְתִּי שֶׁאַבְרָם לֹא יִהְיֶה.
“אוּלַי בֶּאֱמֶת תִּסַע רַק אַחֲרֵי הַחַגִים?” בִּקַשְׁתִּי מִמֶנוּ.
וְאַבְרָם אָמַר:
“שְׁמַע, יֶלֶד, חַגִים שְׁמַגִים.
אַחֲרֵי רֹאשׁ-הַשָּׁנָה בָּא לוֹ חַג סֻכּוֹת, וְאַחֲרֵי חַג סֻכּוֹת בָּא לוֹ חֲנֻכָּה.
וְאַחֲרֵי חֲנֻכָּה בָּא לוֹ הַפֶּסַח.
וּמָתַי אֶסַע? תָּמִיד זֶה לִפְנֵי הַחַגִים אוֹ אַחֲרֵי הַחַגִים!…”
וְאִמָּא אָמְרָה מֵאֵצֶל הַכִּיוֹר:
“עַכְשָׁו אַתֶּם יְכוֹלִים לָצֵאת.
וְשֶׁלֹא תְּאַחֲרוּ, אַבְרָם.” אַבְרָם מִעֵךְ אֶת הַסִּיגָרִיָה וְאָמַר:
“שָׁמַעְתָּ, יֶלֶד? שֶׁלֹּא תְּאַחֵר, כִּי אִמָּא תִּכְעַס!…”
וְהוּא קָרַץ לִי בְּעֵינוֹ קְרִיצָה עֲקוּמָה וּמַצְחִיקָה.
יָצָאתִי עִם הַדּוֹד אַבְרָם, וְכֻלִי פְּקַעַת שֶׁל שְׁקִיקָה.
מָה הַמַּתָּנָה שֶׁהֵבִיא לִי? מָה הַחֲשָׁאִיוּת הַזּוֹ, מַה סוֹד הַהִתְאַפְּקוּת שֶׁלוֹ, שֶׁדִבֵּר עִם אִמָּא עַל הַכֹּל – וְעַל הַמַּתָּנָה לֹא דִבֵּר?
“מָה הֵבֵאתָ, אַבְרָם?” שָׁאַלְתִּי, "אֲנִי כְּבָר מֻכְרָח לָדַעַת!
“לִפְנֵי שֶׁאֲנִי נוֹתֵן,” אָמַר הַדּוֹד אַבְרָם, “אֲנִי שׁוֹאֵל.”
“כָּל מָה שֶׁתִּרְצֶה,” אָמַרְתִּי, “אֲבָל מַהֵר, מַהֵר!”
“אַתָּה יֶלֶד,” אָמַר אַבְרָם, “עוֹד מְעַט בַּר-מִצְוָה?” “כֵּן,” אָמַרְתִּי, “אַחֲרֵי הַחַגִים.”
“הוֹי! נָכוֹן!” קָרָא אַבְרָם, “וַאֲנִי כִּמְעַט שָׁכַחְתִּי! הַבִּלְבּוּלִים וְהַסִּדוּרִים שֶׁלִפְנֵי הַנְּסִיעָה – כִּמְעַט הִשְׁכִּיחוּ אֶת זֶה מִמֶנִי.”
“אֲבָל, אַבְרָם, הֲרֵי אַתָּה נוֹסֵעַ.
הֲרֵי אָמַרְתָּ שֶׁלֹּא תִּשָׁאֵר לַחַגִים.”
“נָכוֹן!” אָמַר אַבְרָם.
“בַּחַגִים כְּבָר אֶהְיֶה בַּאֲמֵרִיקָה.
אֲבָל נַחֲזֹר לַשְּׁאֵלוֹת.
בַּר-מִצְוָה, מָה?” אַבְרָם נִשְׁתַּתֵּק.
וַאֲנִי לֹא הִרְגַשְׁתִּי שֶׁאֲנִי צָרִיךְ לַעֲנוֹת עַל הַשְּׁאֵלָה.
הוּא כְּאִלוּ שָׁאַל אֶת עַצְמוֹ.
כְּאִלוּ לֹא מִמֶנִי צִפָּה לִתְשׁוּבָה.
וְאַחַר כָּךְ שָׁאַל:
“מֶה הָיִיתָ רוֹצֶה, יֶלֶד, מַתָּנָה לַבַּר-מִצְוָה?”
“הוֹ! אֲנִי רוֹצֶה הָמוֹן!” קָרָאתִי.
“אֲבָל, אַבְרָם, מָה אַתָּה הֵבֵאתָ?”
הַדּוֹד אַבְרָם חִיֵךְ וְשָׁתַק.
הָלַכְנוּ עוֹד כַּמָּה צְעָדִים, וּפִתְאֹם קָפָאתִי עַל מְקוֹמִי.
מֵאֲחוֹרֵי הַקִּיר הִבְהִיקוּ אוֹפַנֵי-הַכֶּסֶף שֶׁל דוֹד אַבְרָם.
נְשִׁימָתִי נֶעֶצְרָה בְּתוֹכִי.
הֻכֵּיתִי תַּדְהֵמָה.
מָה? אוֹפַנֵי-הַכֶּסֶף הַיָּפִים שֶׁל הַדּוֹד אַבְרָם? הֵם בִּכְבוֹדָם וּבְעַצְמָם? בִּשְׁבִילִי הֵם נִצָבִים כָּאן מֵאֲחוֹרֵי הַקִּיר?
“בּוֹא,” אָמַר אַבְרָם “בּוֹא, נַתְחִיל לִלְמֹד.
הַזְּמַן קָצָר וְהַמְּלָאכָה מְרֻבָּה.”
וְאַבְרָם לִמֵד אוֹתִי כֵּיצַד אוֹחֲזִים בְּאוֹפַנַיִם, כֵּיצַד מְטַפְּסִים עֲלֵיהֶם, כֵּיצַד נוֹהֲגִים בָּהֶם.
וְכֵיצַד קָמִים לְאַחַר שֶׁנוֹפְלִים.
“אֶלֶף פְּעָמִים תִּפֹּל,” צָחַק הַדּוֹד אַבְרָם, “וְתָמִיד תָּקוּם מֵחָדָשׁ! טְפַח עַל מִכְנָסֶיךָ אַחַת וּשְׁתַּיִם, בְּדֹק אִם רַגְלֶיךָ שְׁלֵמוֹת, וַעֲלֵה מִיָד.
וּרְכַב!”
כָּל אַחַר-הַצָּהֳרַיִם לָמַדְתִּי לִרְכֹּב אֵצֶל הַדּוֹד אַבְרָם.
וּכְבָר הִגִיעַ הַחֹשֶׁךְ, וַאֲנַחְנוּ עוֹד הִמְשַׁכְנוּ.
בַּסּוֹף כְּבָר הֶחֱשִׁיךְ לְגַמְרֵי וְאַבְרָם אָמַר:
“מַסְפִּיק, יֶלֶד, מַסְפִּיק.
מִמָחָר תַּתְחִיל לְהִתְאַמֵן יוֹם-יוֹם.”
כְּשֶׁחָזַרְנוּ לַחֶדֶר הִבִּיטָה בִּי אִמָּא, רָאֲתָה אֶת בְּגָדַי הַקְּרוּעִים, אֶת הַחַבּוּרוֹת שֶׁעַל בִּרְכַּי, אֶת יָדַי מְקֻלְפוֹת-הָעוֹר.
הִיא הִבִּיטָה בְּשֶׁקֶט וְלֹא אָמְרָה מִלָּה.
וְהַדּוֹד אַבְרָם שָׁאַל:
“הַיֶּלֶד לֹא יִשָׁאֵר כָּאן אִתָּנוּ, לִמְסִבַּת הַפְּרֵדָה?”
“לֹא,” אָמְרָה אִמָּא, “הוּא לֹא יִשָׁאֵר.
הוּא יֵלֵךְ לִישֹׁן.”
“אִם כָּכָה,” אָמַר הַדּוֹד אַבְרָם, “אִם כָּכָה, אֲנִי רוֹצֶה לְהִפָּרֵד מִמֶנוּ עַכְשָׁו.”
וְהוּא מָשַׁךְ בְּיָדִי וְיָצָאנוּ הַחוּצָה, אֶל הַחֲשֵׁכָה.
נִגַשְׁנוּ אֶל אוֹפַנֵי-הַכֶּסֶף הַבּוֹהֲקִים וְאַבְרָם אָמַר:
“שֶׁתִּשְׁמֹר עֲלֵיהֶם, יֶלֶד.
אֲנִי טִפַּלְתִּי בָּהֶם הֵיטֵב.”
“כֵּן,” אָמַרְתִּי, “אֲנִי אֶשְׁתַּדֵּל.”
“תְּנַקֶה, תְּתַקֵן,” אָמַר אַבְרָם, “וְאַל תַּזְנִיחַ.”
“כֵּן,” אָמַרְתִּי, “לֹא אַזְנִיחַ.”
“וּכְשֶׁאֶחֱזֹר,” אָמַר אַבְרָם, “אוּלַי אֶחֱזֹר בְּעוֹד כַּמָּה שָׁנִים, אָבוֹא לְכָאן לִרְאוֹת אֵיךְ שָׁמַרְתָּ עַל הָאוֹפַנַיִם שֶׁלִי.”
“אַתָּה תִּרְצֶה אוֹתָם בַּחֲזָרָה?” שָׁאַלְתִּי.
“לֹא, לֹא,” צָחַק הַדּוֹד אַבְרָם, “הֵם שֶׁלְּךָ.
לְגַמְרֵי שֶׁלְּךָ.
בַּאֲמֵרִיקָה לֹא צְרִיכִים אוֹפַנַיִם.
אִם אֶחֱזֹר – אֶחֱזֹר עִם מְכוֹנִית!…”
וְאַחַר כָּךְ הִנִיחַ הַדּוֹד אַבְרָם אֶת כַּפּוֹ עַל שִׁכְמִי, וְאָמַר: “שֶׁתִּשְׁמֹר גַם עַל אִמָּא, כֵּן יֶלֶד?”
“כֵּן,” אָמַרְתִּי.
וְדוֹדִי אַבְרָם עָשָׂה לִי מָה שֶׁלֹא עָשָׂה לִי אַף פַּעַם.
הוּא גָחַן אֵלַי, חִבֵּק אֶת כְּתֵפִי וְנָשַׁק לִי עַל מִצְחִי.
וְאַחַר כָּךְ אָמַר:
“כְּבָר מְאֻחָר, יֶלֶד.
אַתָּה צָרִיךְ לִישֹׁן.
שָׁמַעְתָּ מָה שֶׁאָמְרָה אִמָּא שֶׁלְּךָ.
וְלִי עוֹד מְחַכָּה מְסִבַּת-הַפְּרֵדָה.”
וְהוּא נִכְנַס בַּדֶּלֶת וּמִסָבִיב נִשְׁאֲרָה לַעֲמֹד רַק הַחֲשֵׁכָה.