כַּמָּה יָמִים לִפְנֵי חֲנֻכָּה בָּא אֵלַי אַבָּא וְשָׁאַל:
“אַתָּה רוֹצֶה לִנְסֹעַ אִתִּי, לְהָבִיא אֶת הַדּוֹד?”
“כֵּן, כֵּן,” הִסְכַּמְתִּי בְּשִׂמְחָה, "מוּבָן שֶׁאֲנִי רוֹצֶה! עָלִינוּ עַל הָעֲגָלָה, אַבָּא צִיֵץ לַסּוּסָה בִּשְׂפָתָיו – וְיָצָאנוּ לַדֶּרֶךְ.
הָעֲגָלָה הָיְתָה רֵיקָה כִּמְעַט, מִלְבַד חֲבִילַת קַשׁ אַחַת וְכַמָה שַׂקִים רֵיקִים.
“אֲנִי מְקַוֶה שֶׁהַדּוֹד לֹא יִבָּהֵל כְּשֶׁיִרְאֶה אֶת הָעֲגָלָה,” אָמַר אַבָּא.
“הוּא בָּא מֵאֲמֵרִיקָה.”
“מָה?” נִבְהַלְתִּי, “אֲנַחְנוּ נוֹסְעִים לַאֲמֵרִיקָה?”
“לֹא, לֹא,” צָחַק אַבָּא, “אֲנַחְנוּ נוֹסְעִים רַק לְהָבִיא אֶת הַדּוֹד מֵהַכְּבִישׁ.”
נָסַעְנוּ בְּדַרְכֵי הֶעָפָר, בֵּין הַבִּצּוֹת וְהַפַּרְדֵסִים, חָצִינוּ אֶת גִבְעוֹת-הַכֻּרְכָּר הַחֲשׂוּפוֹת וְהִגַעְנוּ עַד הַכְּבִישׁ הָרָאשִׁי.
“הִנֵה הִגַעְנוּ אֶל הַתַּחֲנָה,” אָמַר אַבָּא, “אֲנִי רוֹאֶה שֶׁהִקְדַמְנוּ.
נִצְטָרֵךְ לְהַמְתִּין כָּאן לַדּוֹד.”
אֲנִי דַוְקָא שָׂמַחְתִּי עַל הַטִּיוּל הַזֶּה לְאַחַר יְמֵי הַגֶּשֶׁם וְהַקֹּר.
הַנְּסִיעָה הָיְתָה נְעִימָה כִּי הַחוֹל, אַחֲרֵי הַגְּשָׁמִים, נַעֲשֶׂה חָלָק וְנוֹחַ לִנְסִיעָה.
וּמֵרָחוֹק, מִן הָעֲגָלָה, יָכֹלְתִּי לִרְאוֹת אֶת הַיָּם הַכָּחֹל-אָפֹר נָח מֵאֲחוֹרֵי רְצוּעַת-הַחוֹלוֹת הָרֵיקָה.
וְאַבָּא אָמַר:
“אַתָּה יוֹדֵעַ, בֵּן? הַדּוֹד הוּא אָדָם אָדוּק מְאֹד.
יֵשׁ לוֹ זָקָן אָרֹךְ וּפֵאוֹת, וְהוּא לָבוּשׁ בְּגָדִים שְׁחוֹרִים וַאֲרֻכִּים.
וְאַתָּה, שֶׁלֹא תִּבָּהֵל, כִּי הוּא אִישׁ טוֹב.”
“כֵּן, אַבָּא,” אָמַרְתִּי, “אֲנִי חוֹשֵׁב שֶׁלֹּא אֶבָּהֵל.”
“וְהוּא מְדַבֵּר עִבְרִית מְשֻׁנָה,” אָמַר אַבָּא, “שֶׁלֹא תִּצְחֲק!”
“כֵּן, אַבָּא,” אָמַרְתִּי, “אֶשְׁתַּדֵל לֹא לִצְחֹק.”
“זֹאת עִבְרִית אַשְׁכְּנַזִית,” אָמַר אַבָּא, “כְּמוֹ שֶׁמְדַבְּרִים בַּגּוֹלָה.
וְאַתָּה וַדַאי לֹא תָּבִין שׁוּם דָבָר.”
“אֵין דָבָר,” אָמַרְתִּי.
“אִם לֹא אָבִין – אַתָּה תַּסְבִּיר לִי.”
“טוֹב,” אָמַר אַבָּא, “שֶׁתִּתְנַהֵג אֵלָיו יָפֶה.
אֵין לְךָ הַרְבֵּה דוֹדִים עַכְשָׁו, אַחֲרֵי הַמִּלְחָמָה.” וּפִתְאֹם נִזְכַּר אַבָּא וְקָפַץ: “אוֹי וַאֲבוֹי, שָׁכַחְתִּי אֶת כָּל הַתַּפּוּזִים שֶׁהֵכִינָה אִמָּא…”
“אֵין דָבָר,” אָמַרְתִּי, “נוּכַל לִקְטֹף תַּפּוּזִים בַּדֶּרֶךְ, בֵּין הַפַּרְדֵסִים.”
“כֵּן,” הִסְכִּים אַבָּא, “נוּכַל.
אֲבָל בְּכָל-זֹאת חֲבָל.
רָצִיתִי לְהַגִישׁ לוֹ מַתָּנָה יָפָה – תֵּכֶף כְּשֶׁיַּעֲלֶה עַל הָעֲגָלָה.
וְגַם אִמָּא תִּצְטַעֵר.”
“אֲנַחְנוּ יְכוֹלִים לִנְסֹעַ מִיָד,” הִצַעְתִּי, “עוֹד לִפְנֵי שֶׁהָאוֹטוֹ שֶׁל הַדּוֹד יָבוֹא.”
אַבָּא הִרְהֵר קְצָת, הֵעִיף מַבָּט אֲחוֹרַנִית, אֶל עֵבֶר הַפַּרְדֵסִים, אָמַד אֶת הַמֶּרְחָק בְּעֵינָיו וְאָמַר:
“לֹא, לֹא נַסְפִּיק.
גַם חֲבָל לְהַטְרִיד אֶת הַסּוּסָה.
עוֹד לְפָנֶיהָ כָּל הַדֶּרֶךְ חֲזָרָה.”
יָשַׁבְנוּ עַל הָעֲגָלָה, לְיַד הַתַּחֲנָה, לֹא הַרְחֵק מֵהַכְּבִישׁ הָרָאשִׁי, וְהִמְתַּנוּ לַמְּכוֹנִית שֶׁל הַדּוֹד.
לְמַעַן הָאֱמֶת, גַם אַבָּא לֹא יָדַע בְּדִיוּק בְּאֵיזוֹ מְכוֹנִית יַגִיעַ הַדּוֹד.
“אַבָּא, זֶהוּ הַדּוֹד שֶׁבָּרַח מֵהַגֶּרְמָנִים?” שָׁאַלְתִּי.
“כֵּן,” אָמַר אַבָּא, “זֶה הַדּוֹד.
כְּבָר סִפַּרְתִּי לְךָ אֵיךְ בָּרַח.”
“אֲבָל אֵיךְ הוּא הִגִיעַ לַאֲמֵרִיקָה, אַבָּא? אֶת זֶה עוֹד לֹא סִפַּרְתָּ.”
“הוּא בָּרַח מִפּוֹלִין,” אָמַר אַבָּא, “אַחַר-כָּךְ חָצָה אֶת כָּל רוּסְיָה, וְאַחַר-כָּךְ הִתְגַלְגֵל לְפָרַס.
וּמִשָׁם הִגִיעַ לַאֲמֵרִיקָה.”
“לֹא כֻּלָם הִצְלִיחוּ לִבְרֹחַ?”
“לֹא,” אָמַר אַבָּא, “רֻבָּם נִשְׁאֲרוּ.
וְהַגֶּרְמָנִים תָּפְסוּ אוֹתָם.”
“וְעַכְשָׁו אֲנַחְנוּ מִשְׁפָּחָה קְטַנָה, אַבָּא?”
“כֵּן, עַכְשָׁו אֲנַחְנוּ בֶּאֱמֶת מִשְׁפָּחָה קְטַנָה.
וְאַתָּה, שֶׁלֹּא תְּדַבֵּר עַל זֶה עִם הַדּוֹד.”
“בְּסֵדֶר, אַבָּא,” אָמַרְתִּי, “אֲנִי לֹא אַגִיד כְּלוּם.”
עַל הַכְּבִישׁ, לֹא הַרְחֵק מֵאִתָּנוּ, עָצְרָה פִּתְאֹם מְכוֹנִית שְׁחוֹרָה וּקְטַנָה.
רָאִינוּ אֶת הַנֶּהָג עוֹצֵר, קוֹפֵץ וּפוֹתֵחַ אֶת הַדְּלָתוֹת.
אָדָם חָבוּשׁ כּוֹבַע רָחָב וּמְשֻׁנֶה, בַּעַל זָקָן אָרֹךְ, יָצָא מִתּוֹכָהּ.
“אַבָּא!” קָרָאתִי, “הִנֵה הַמְּכוֹנִית! הַדּוֹד הִגִיעַ!”
וְאַבָּא אָמַר: “נוּ, סוֹף-סוֹף, אַחֲרֵי כָּל-כָּךְ הַרְבֵּה זְמַן!”
הוּא קָפַץ מִן הָעֲגָלָה, הִפְקִיד בְּיָדִי אֶת הַמּוֹשְׁכוֹת וְאָמַר לִי:
“הַמְתֵּן לָנוּ כָּאן.
מִיָד אֲנַחְנוּ בָּאִים.”
אַבָּא רָץ, חָצָה אֶת הַכְּבִישׁ, נִגַשׁ אֶל הַמְּכוֹנִית וְהִתְחַבֵּק עִם הַדּוֹד.
הֵם עָמְדוּ כָּךְ, חֲבוּקִים רֶגַע אָרֹךְ.
הַסּוּסָה כְּבָר הֵחֵלָה לְגַלוֹת סִימָנֵי קֹצֶר-רוּחַ, רָקְעָה בְּרַגְלֶיהָ וְנִסְתָה אֲפִלוּ לְהִסְתוֹבֵב בַּמָּקוֹם.
"אוֹ הִנֵה הַיֶּלֶד! קָרָא הַדּוֹד כְּשֶׁבָּאנוּ אֶל הָעֲגָלָה, “בֵּן יַקִיר לִי אֶפְרַיִם…”
“אֲנִי בִּכְלָל לֹא אֶפְרַיִם,” אָמַרְתִּי.
אֲבָל תְּשׁוּבָתִי לֹא נִשְׁמְעָה כִּי הַדּוֹד הִתְנַפֵּל עָלַי בְּחִבּוּקִים וְנִשׁוּקִים נוּסַח אֲמֵרִיקָה – וְכִמְעַט שֶׁהֶחֱנִיק אוֹתִי מֵרֹב חִבָּה.
שַׂעֲרוֹת שְׂפָמוֹ וּזְקָנוֹ דִגְדְגוּ אוֹתִי בְּכָל מָקוֹם שֶׁבְּפָנַי, וַאֲנִי כִּמְעַט שֶׁפָּרַצְתִּי בִּצְחוֹק.
אֲבָל הִרְגַשְׁתִּי שֶׁזְקָנוֹ שֶׁל הַדּוֹד רָטֹב, וּכְשֶׁסִלֵק פָּנָיו מֵעָלֵי רָאִיתִי שֶׁהוּא בּוֹכֶה.
“נוּ, נוּ, דַי, לֹא צָרִיךְ לְהִתְרַגֵשׁ יוֹתֵר מִדַי,” אָמַר אַבָּא, “לַעֲלוֹת עַל הָעֲגָלָה! צָרִיךְ כְּבָר לָזוּז!” הוּא הִטִיל אֶת מִזְוְדוֹתָיו שֶׁל הַדּוֹד עַל הָעֲגָלָה וְאַחַר כָּךְ עָזַר לוֹ לַעֲלוֹת בְּעַצְמוֹ.
מְעִילוֹ הָאָרֹךְ שֶׁל הַדּוֹד הִסְתַּבֵּךְ בְּקַרְשֵׁי הָעֲגָלָה, אֲבָל אַבָּא חִלֵץ אֶת הַמְּעִיל וְהוֹשִׁיב אֶת הַדּוֹד עַל חֲבִילַת הַקַּשׁ רְפוּדַת הַשַּׂקִים וְאָמַר:
"דִיוֹ, סוּסָה, דִיוֹ! עַכְשָׁו רוּצִי הַבַּיְתָה!
הַדּוֹד הִסְתַּכֵּל סְבִיבוֹ בִּפְלִיאָה גְדוֹלָה.
כָּל דָבָר הָיָה נִפְלָא בְּעֵינָיו: גִבְעוֹת הַכֻּרְכָּר, הַבִּצוֹת, הַנַּרְקִיסִים, דַרְכֵי הַחוֹל.
הַכֹּל.
וְהוּא יָשַׁב עַל חֲבִילַת הַקַּשׁ וּמִלְמֵל כָּל הָעֵת מִלִים לֹא בְּרוּרוֹת.
“הוּא מְבָרֵךְ וּמִתְפַּלֵל,” לָחַשׁ לִי אַבָּא, “זֹאת שִׂמְחָה עֲצוּמָה לִיהוּדִי אָדוּק מֵאֲמֵרִיקָה לִרְאוֹת אֶת כָּל זֶה.”
אַחַר-כָּךְ הִתְחִיל הַדּוֹד לִשְׁאֹל עַל כָּל דָבָר: מַה זֶה וּמַה זֶה, מָה הַפֶּרַח הַזֶּה וּמָה הָעֵץ הַזֶּה, וּמַה שְׁמוֹ שֶׁל הַכְּפָר הַזֶּה, וְאֵיזֶה מִין מִבְנֶה הוּא מִגְדַל-הַמַּיִם הַזֶּה – הַכֹּל.
וְאַבָּא עָנָה לוֹ עַל כָּל שְׁאֵלוֹתָיו.
וְהַדּוֹד מָשַׁךְ אוֹתִי אֵלָיו בְּיָדָיו הָאֲרֻכּוֹת וְהַלְּבָנוֹת, קֵרֵב אוֹתִי אֶל מְעִילוֹ הַשָּׁחוֹר וְשׁוּב נָשַׁק עַל פָּנַי וְדִגְדֵג אוֹתִי בְּשַׂעֲרוֹת זְקָנוֹ.
פִּתְאֹם עָצַר אַבָּא לְיַד גָדֵר שֶׁל פַּרְדֵס וְקָרָא:
"וְעַכְשָׁו נֹאכַל מִפֵּרוֹת אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל! הִנֵה, תַּבִּיטוּ, תַּפּוּזִים אֲמִתִּיִים! וְהוּא קָפַץ מִן הָעֲגָלָה, קָטַף כַּמָּה תַּפּוּזִים וְהֵחֵל לְקַלֵף אוֹתָם בְּאוֹלָרוֹ.
אֲבָל הַדּוֹד לֹא הִסְכִּים לִטְעֹם מֵהֶם.
“לֹא חָשׁוּב, לֹא חָשׁוּב, אֲנִי בֶּאֱמֶת לֹא רָעֵב,” אָמַר הַדּוֹד.
הוּא אָחַז בְּיָדָיו שְׁנֵי תַּפּוּזִים וְקֵרְבָם אֶל אַפּוֹ, שָׁאַף אֶת רֵיחָם שָׁעָה אֲרֻכָּה וּלְבַסוֹף אָמַר:
"נוּ, נוּ, תַּפּוּזִים נֶהְדָרִים! וְרֵיחָם – מַמָשׁ נִפְלָא! וַאֲנִי רָאִיתִי כִּי שׁוּב הוּא בּוֹכֶה.
כְּשֶׁהִגַעְנוּ הַבַּיְתָה קִבְּלָה אִמָּא אֶת פָּנֵינוּ בְּשִׂמְחָה רַבָּה.
בְּיָדָהּ הָאַחַת הֶחֱזִיקָה אֶת סַל-הַתַּפּוּזִים שֶׁשָּׁכַחְנוּ וּבְיָדָהּ הַשְּׁנִיָּה אָחֲזָה זֵר שֶׁל נַרְקִיסִים.
הִיא הֵנִיפָה אֶצְבַּע מוּל אַבָּא, כְּאִלּוּ נָזְפָה בּוֹ עַל שֶׁשָּׁכַח אֶת הַסַּל; אֲבָל אַבָּא הָיָה טָרוּד וְסִיֵעַ לַדּוֹד לָרֶדֶת.
הַדּוֹד נָשַׁק אֶת מַשְׁקוֹף-הַדֶּלֶת, עָזַר לְאַבָּא לִפְרֹק אֶת הַמִּזְוָדוֹת וּמִיָד יָצָאנוּ לְסִיוּר בַּקִּבּוּץ.
הָלַכְנוּ אֶל הָרֶפֶת וְהַדַּיר, אֶל הַמּוּסָךְ, אֶל סְכָכַת-הָאֲרִיזָה.
וְהַדּוֹד הִתְפָּעֵל מִן הַכֹּל הִתְפָּעֲלוּת מוּזָרָה, צָחַק וּבָכָה חֲלִיפוֹת.
לְיַד הַשַּׁעַר טִפַּסְנוּ וְעָלִינוּ עַל גַג עֶמְדַת-הַשְּׁמִירָה וְאַבָּא הֶרְאָה לוֹ אֶת הָרֵי-שׁוֹמְרוֹן, אֶת כְּפָרֵי הָעַרְבִים הַחֲבוּיִים בָּהֶם, אֶת שְׂדוֹת הַקִּבּוּץ הַמְּרֻחָקִים וְאֶת הַבִּצוֹת שֶׁבַּדֶּרֶךְ אֶל הַנַּחַל.
בְּבֵית-הַיְּלָדִים נִתְקַבֵּל הַדּוֹד בְּתַדְהֵמָה גְמוּרָה.
הַיְּלָדִים וְגַם הַמְּטַפְּלוֹת הִשְׁתָּאוּ לְמַרְאֵה בְּגָדָיו הָאֲרֻכִּים וּזְקָנוֹ וְנִדְהֲמוּ מִשְׁאֵלוֹתָיו, שֶׁנֶאֶמְרוּ בְּעִבְרִית-הָאַשְׁכְּנַזִית הַמְּשֻׁנָה שֶׁלוֹ.
הַדּוֹד לִטֵף אֶת הַיְּלָדִים, בֵּרַךְ אֶת הַמְּטַפְּלוֹת וְשָׁאַל אֶת אַבָּא:
“יְלָדוֹת וִילָדִים כָּל הַזְּמַן בְּיַחַד?”
“כֵּן,” אָמַר אַבָּא, “אֶצְלֵנוּ זֶה כָּךְ.
הַיְּלָדוֹת וְהַיְּלָדִים בְּיַחַד.”
“נוּ, נוּ,” אָמַר הַדּוֹד; אֲבָל לֹא הוֹסִיף לִשְׁאֹל.
הַיְּלָדִים רָצוּ אַחֲרֵינוּ וְעָשׂוּ תְּנוּעוֹת מַצְחִיקוֹת בִּידֵיהֶם.
רָאִיתִי שֶׁהֵם מִתְכַּוְנִים לִלְעֹג לַדּוֹד וּמָשַׁכְתִּי בִּזְרוֹעוֹ שֶׁל אַבָּא, לְהַרְאוֹת לוֹ.
“הִסְתַּלְקוּ, יְלָדִים!” גָעַר בָּהֶם אַבָּא, “זֶה לֹא יָפֶה!”
חָזַרְנוּ וְיָשַׁבְנוּ בַּחֶדֶר וְהַדּוֹד סִפֵּר עַל נְסִיעָתוֹ, עַל מִשְׁפַּחְתֵּנוּ וְעַל הַחַיִים בַּאֲמֵרִיקָה.
אִמָּא הִצִיעָה לוֹ כָּל מִינֵי מַאֲכָלִים, אֲבָל הוּא סֵרַב לֶאֱכֹל.
אַחַר-כָּךְ נַעֲשָׂה מְאֻחָר; אִמָּא וְאַבָּא קָמוּ לָלֶכֶת לְעִנְיְנֵיהֶם; לִפְנֵי שֶׁהָלְכוּ הֶעֱלָה אַבָּא אוֹר וְאָמַר לִי:
“תִּשָׁאֵר קְצָת עִם הַדּוֹד.
אֲנַחְנוּ עוֹד מְעַט חוֹזְרִים.”
לְאַחֵר שֶׁהָלְכוּ הוֹשִׁיבַנִי הַדּוֹד עַל בִּרְכָּיו וְשָׁאַל:
“אַתָּה לוֹמֵד?”
“כֵּן,” עָנִיתִי, “אֲנִי לוֹמֵד.”
“וּמָה אַתָּה לוֹמֵד?” שָׁאַל הַדּוֹד.
“מָה שֶׁלוֹמְדִים הַיְּלָדִים.”
“אֲבָל מַה לוֹמְדִים הַיְּלָדִים?” שָׁאַל הַדּוֹד.
“נוּ, כָּל מַה שֶׁהַמּוֹרָה מְלַמֶדֶת.”
“מָה, לְמָשָׁל, מְלַמֶדֶת הַמּוֹרָה?” “לִקְרֹא סְפָרִים,” אָמַרְתִּי.
“וְאֵילוּ סְפָרִים, לְמָשָׁל, אַתָּה קוֹרֵא?” חָקַר הַדּוֹד.
“כָּל מִינֵי,” אָמַרְתִּי, “סִפְרֵי הַרְפַּתְקָאוֹת, וְאַגָדוֹת, וְגַם סְפָרִים שֶׁלוֹמְדִים מֵהֶם בַּכִּתָּה.”
“יָפֶה,” אָמַר הַדּוֹד, “וְתַנַ”ךְ אַתָּה קוֹרֵא?"
“קְצָת,” אָמַרְתִּי.
“הָבָה נִרְאֶה,” אָמַר הַדּוֹד, “אֵיךְ אַתָּה קוֹרֵא תַּנַ”ךְ." הוּא הוֹצִיא מִכִּיסוֹ סֵפֶר תַּנַ"ךְ קָטָן, פָּתַח וְהִגִישׁ אֵלַי.
“נוּ, קְרָא מַשֶׁהוּ.”
הָאוֹתִיוֹת הָיוּ מוּזָרוֹת וְהַדְפוּס צָפוּף נוֹרָא.
הַדַּף הִשְׁחִיר מוּל עֵינַי וְלֹא יָכֹלְתִּי לִקְרֹא.
גִמְגַמְתִּי פַּעַם אַחַת וּפַעֲמַיִם וְהִפְסַקְתִּי.
"קְרָא, קְרָא! אָמַר הַדּוֹד, “מַה זֶה תִּתְבַּיֵשׁ?”
“אֲנִי לֹא יָכוֹל לִקְרֹא,” אָמַרְתִּי, “הַתַּנַ”ךְ כָּל-כָּךְ קָטָן!"
הַדּוֹד הִתְכַּעֵס: “אֵיזֶה דְבָרִים מְלַמְדִים אוֹתְךָ? תַּנַ”ךְ אַתָּה לֹא יוֹדֵעַ לִקְרֹא! אֵיזֶה מִין יֶלֶד יְהוּדִי אַתָּה?"
הוּא קָם מִכִּסְאוֹ וְהֵחֵל לְהִסְתּוֹבֵב בַּחֶדֶר לְכָאן וּלְכָאן.
אַחַר-כָּךְ הֵסִיר מֵרֹאשׁוֹ אֶת כּוֹבָעוֹ רְחַב-הַשּׁוּלַיִם וְחָבַשׁ בִּמְקוֹמוֹ כִּפַּת-בַּד רַכָּה, שֶׁכִּסְתָה אֶת קָדְקֳדוֹ.
הֶעֱבִיר יָדוֹ בְּתוֹךְ זְקָנוֹ כַּמָּה פְּעָמִים וּפִתְאֹם הֵחֵל לְזַמְזֵם אֵיזֶה שִׁיר.
“נָא, בּוֹא הֵנָה,” פָּנָה אֵלַי, “בּוֹא וְאַרְאֲךָ אוֹר-עוֹלָם אֲמִתִּי!” הוּא הִתְקָרֵב אֵלַי בְּחִיוּךְ, לָקַח אֶת יָדִי בְּתוֹךְ יָדוֹ וְשָׁאַל:
“וְלִרְקֹד אַתָּה יוֹדֵעַ?”
מָשַׁכְתִּי בִּכְתֵפַי.
הִתְבַּיַשְׁתִּי מְאֹד מִפְּנֵי הַדּוֹד.
גַם לֹא רָצִיתִי לִרְאוֹתוֹ רוֹקֵד.
אֲבָל הוּא לֹא הִרְפָּה מִמֶנִי:
“מַה יֵשׁ? לִרְקֹד קְצָת עִם הַדּוֹד אַתָּה כְּבָר לֹא רוֹצֶה?”
הוּא שָׁב לְפַזֵם וּלְהִסְתּוֹבֵב אִתִּי סִבּוּבִים אֲרֻכִּים וְאִטִיִים בַּחֶדֶר.
אֲנִי לֹא רָצִיתִי, אֲבָל חָשַׁשְׁתִּי מִמְשִׁיכַת-יָדוֹ וְנִגְרַרְתִּי אַחֲרָיו.
וְהַדּוֹד אָמַר לִי בְּמַנְגִינַת-הַשִּׁיר:
“עוֹד מְעַט תִּהְיֶה בַּר-מִצְוָה! בָּחוּר מַמָשׁ! אַתָּה צָרִיךְ כְּבָר לִרְאוֹת אוֹר, אוֹר-עוֹלָם אֲמִתִּי!!”
רִקוּדוֹ נַעֲשָׂה נִמְרָץ יוֹתֵר וּמָהִיר יוֹתֵר, וְהוּא חִבֵּק אוֹתִי, מָשַׁךְ אוֹתִי אֵלָיו וְקָרָא:
“עַם יִשְׂרָאֵל חַי! עַם יִשְׂרָאֵל חַי…”
הִרְגַשְׁתִּי כֵּיצַד הוּא מַתְחִיל לְהִתְנַשֵׁם וּלְהִתְנַשֵׁף מֵרֹב הִתְלַהֲבוּת.
פִּתְאֹם פָּשַׁט אֶת מְעִילוֹ הָאָרֹךְ וֶהֱטִילוֹ עַל הַכֻּרְסָה, וּבְמִשְׁנֵה-מֶרֶץ חָג אִתִּי בְּתוֹךְ הַחֶדֶר, מֵאֲפִיל עָלַי בִּזְקָנוֹ וְקוֹרֵא בְּקֹצֶר-נְשִׁימָה: “עַם, עַם, עַם יִשְׂרָאֵל חַי…”
חִבּוּקוֹ הֶחָזָק הִכְאִיב לִי וְהִרְגַשְׁתִּי מַחֲנָק.
רָצִיתִי לְהִשָׁמֵט מִיָדָיו, אֲבָל הוּא הֶחֱזִיקַנִי בְּכֹחַ וְלֹא שִׁחְרֵר אוֹתִי.
“עֲזֹב אוֹתִי! אֲנִי לֹא רוֹצֶה לִרְקֹד!” קָרָאתִי.
אֲבָל הַדּוֹד לֹא שָׁמַע.
הוּא כִּרְכֵּר וּפִזֵז בְּהִתְלַהֲבוּת עֲצוּמָה וְקָרָא בְּקוֹל: “חַי, חַי, חַי וְקַיָם!”
רָאִיתִי שֶׁהַדּוֹד מְבֻלְבָּל לְגַמְרֵי – וְהִתְחַלְתִּי לְפַחַד.
אֲנִי כָּאן לְבַדִי אִתּוֹ, בַּחֶדֶר הָרֵיק, אִמָּא וְאַבָּא הָלְכוּ וְאֵינָם חוֹזְרִים.
וַאֲנִי כָּאן בְּיָדָיו וְהוּא אֵינוֹ רוֹצֶה לְהָנִיחַ לִי.
מֵרֹב בֶּהָלָה הִתְחַלְתִּי לִבְכּוֹת.
"אַבָּא! צָעַקְתִּי, “אִמָּא! דַי, דַי, אֲנִי לֹא רוֹצֶה לִרְקֹד!”
הַכֹּל הִתְחִיל לְהִסְתַּחְרֵר סְבִיבִי: בְּגָדָיו הַשְּׁחוֹרִים שֶׁל הַדּוֹד, סֵפֶר הַתַּנַ"ךְ הַקָּטָן, זְקָנוֹ הֶעָבֶה.
מָעַדְתִּי מִמְקוֹמִי, נִכְשַׁלְתִּי בְּרַגְלֵי, הִסְתַּבַּכְתִּי בְּכַנְפוֹת לְבוּשׁוֹ שֶׁל הַדּוֹד וְנָפַלְתִּי אַרְצָה.
וְהַדּוֹד עֲדַיִן חָג מֵעָלַי – בְּעֵינָיו הַמִּתְנוֹצְצוֹת, בְּזֵעַת-פָּנָיו הַמַּבְרִיקָה, בְּגַבּוֹתָיו הָעֲבֻתּוֹת וּבְשִׁירָתוֹ הָרָמָה:
“עַם, עַם, עַם יִשְׂרָאֵל חַי, חַי וְקַיָם…”
הִרְגַשְׁתִּי שֶׁאֵינֶנִי יָכוֹל עוֹד לִנְשֹׁם.
הַבְּכִי הִפְרִיעַ לִי, וְחָשַׁבְתִּי שֶׁאֲנִי נֶחֱנָק.
סוֹכַכְתִּי בְּיָדַי עַל פָּנַי, לֹא יָכֹלְתִּי לָשֵׂאת אֶת מַרְאֵה הַדּוֹד הַמְּרַקֵד, וְחָזַרְתִּי וְקָרָאתִי בְּקוֹל מִתְיַפֵּחַ: “אִמָּא! אַבָּא! אֲנִי לֹא רוֹצֶה לִרְקֹד, אֲנִי לֹא רוֹצֶה…”
לְפֶתַע הִשְׁתַּתֵּק הַדּוֹד, רִקוּדוֹ פָּסַק וַאֲחִיזָתוֹ רָפְתָה.
נֶחֱלַצְתִּי מִיָדָיו וְרָאִיתִי מֵעָלַי, בְּאֶמְצַע הַחֶדֶר, מִתַּחַת לַמְּנוֹרָה, אַבָּא עוֹמֵד חִוֵר כְּסִיד.
“אַתָּה…” פָּלַט אַבָּא מִבֵּין שְׂפָתָיו הַחֲשׁוּקוֹת, “בַּיֶּלֶד שֶׁלֹא תִּגַע! אַתָּה מֵבִין?”
הַדּוֹד נִרְתַּע לַאֲחוֹרָיו.
“אֵיזֶה מִין יֶלֶד יְהוּדִי הוּא זֶה?” שָׁאַל, “אֲפִלּוּ לִקְרֹא בַּתַּנַ”ךְ אֵינוֹ יוֹדֵעַ! בּוּשָׁה שֶׁכָּזוֹ! עוֹד מְעַט יִהְיֶה בַּר-מִצְוָה!"
אַבָּא הִתְקָרֵב בְּצַעַד אִטִי אֶל הַדּוֹד.
רָאִיתִי שֶׁיָּדָיו רוֹעֲדוֹת מִזַעַם.
וְהוּא אָמַר בְּשֶׁקֶט:
“אַתָּה בַּיֶּלֶד שֶׁלֹּא תִּגַע! שָׁמַעְתָּ?”
בְּרֶגַע זֶה מִהֲרָה אִמָּא וְעָמְדָה בֵּינֵיהֶם, דָחֲפָה אוֹתָם הַצִּדָה וְאָמְרָה: “דַי, מַה זֶה אִתְּכֶם? הִשְׁתַּגַעְתֶּם?”
אַבָּא חָטַף אֶת מְעִילוֹ שֶׁל הַדּוֹד וְאֶת מִזְוְדוֹתָיו וְהֵחֵל לְהָעִיף הַכֹּל הַחוּצָה.
יָצָא מִן הַחֶדֶר וְאָמַר: “דַי! מַסְפִּיק! אֲנִי הוֹלֵךְ לְהָבִיא אֶת הָעֲגָלָה…”
אִמָּא רָצָה אַחֲרָיו וְדִבְּרָה אֶל לִבּוֹ: “הֲרֵי זֶה הַדּוֹד הַיָּחִיד שֶׁשָּׂרַד מִן הַמִּלְחָמָה.
הֲרֵי עַכְשָׁו לַיְלָה.
נְחַכֶּה עַד מָחָר, וּמָחָר נִרְאֶה…”
אֲבָל דָבָר לֹא עָזַר.
פְּנֵי אַבָּא הָיוּ לְבָנִים וְהוּא אָמַר:
“לָגַעַת בַּיֶּלֶד? מָה הַיֶּלֶד עָשָׂה לוֹ? מָה הַיֶּלֶד אָשֵׁם?”
הוּא הָלַךְ אֶל הָאֻרְוָה, הֶעֱלָה אוֹר בַּפַּנָסִים וְרָתַם אֶת הַסּוּסָה.
אַחַר-כָּךְ הֵבִיא אֶת הָעֲגָלָה אֶל מוּל הַחֶדֶר, עָצַר אֶת הַסּוּסָה, קָפַץ וְנִכְנַס וְאָמַר:
"אֵיפֹה הַמִּזְוָדוֹת? מַה זֶה לוֹקֵחַ כָּל-כָּךְ הַרְבֵּה זְמַן? אֲנַחְנוּ נוֹסְעִים!
“אֲבָל לְאָן אַתָּה נוֹסֵעַ בְּאֶמְצַע הַלַּיְלָה?” שָׁאֲלָה אִמָּא.
“זֶה בְּסֵדֶר,” אָמַר אַבָּא.
“נִסַע אֶל בֵּית הָרַב בִּכְפַר-הָרֹאֶה.
זֶה לֹא רָחוֹק.
אֲנִי אַסְבִּיר לוֹ הַכֹּל.
הָרַב דַוְקָא יִשְׂמַח לְאָרֵחַ אֶת הַדּוֹד.”
הַדּוֹד יָשַׁב מֻכֵּה תִּמָהוֹן עַל הַכֻּרְסָה.
עַל פָּנָיו הַחִוְרִים זָהֲרָה זֵעַת-הָרִקוּד, שְׂפָתָיו מְמַלְמְלוֹת מַשֶׁהוּ, וְהוּא כְּאִלוּ אֵינוֹ מֵבִין מַה מִתְרַחֵשׁ מִסָבִיב.
אַבָּא נִגַשׁ אֵלָיו, עָמַד מוּלוֹ וְאָמַר: “נוּ, צָרִיךְ לָזוּז, כְּבָר מְאֻחָר.”
“לְאָן זֶה נוֹסְעִים?” שָׁאַל הַדּוֹד בְּבֶהָלָה.
“כְּבָר אָמַרְתִּי,” אָמַר אַבָּא, “אֶל בֵּית הָרַב בִּכְפַר-הָרֹאֶה.”
“לֹא צָרִיךְ,” בִּקַשׁ הַדּוֹד, “בֶּאֱמֶת לֹא צָרִיךְ.”
אֲבָל אַבָּא הִתְעַקֵשׁ: “בְּבַקָשָׁה, תִּלְבַּשׁ אֶת הַמְּעִיל.
אֵיפֹה כָּל הַמִּזְוָדוֹת?” כָּעַס פִּתְאֹם עַל אִמָּא.
עָמַדְנוּ – אִמָּא וַאֲנִי – עַל הַמִּרְפֶּסֶת וְרָאִינוּ אֵיךְ אַבָּא מַעֲמִיס אֶת מִזְוְדוֹתָיו שֶׁל הַדּוֹד עַל הָעֲגָלָה, אֵיךְ הוּא עוֹזֵר לַדּוֹד לַעֲלוֹת וּלְהִתְיַשֵׁב בִּמְקוֹמוֹ.
אַחַר-כָּךְ לָקַח אַבָּא אֶת הַמּוֹשְׁכוֹת בְּיָדָיו וְקָרָא: “דִיוֹ” וְגַלְגַלֵי הָעֲגָלָה חָרְקוּ, וְהִיא הִתְחִילָה מִתְרַחֶקֶת עַד שֶׁנֶעֶלְמָה בַּחֲשֵׁכָה.
“צָרִיךְ לָלֶכֶת לִישֹׁן,” אָמְרָה אִמָּא.
“בֶּאֱמֶת, כְּבָר נוֹרָא מְאֻחָר.”
הִיא לָוְתָה אוֹתִי אֶל בֵּית-הַיְּלָדִים.
הִתְפַּשַׁטְתִּי בְּשֶׁקֶט בִּמְהִירוּת.
אִמָּא כִּסְתָה אוֹתִי בִּשְׂמִיכָה וְאָמְרָה:
“לַיְלָה טוֹב, בֵּן.
מָחָר אֲסַפֵּר וְאַסְבִּיר לְךָ הַכֹּל.
וְעַכְשָׁו תִּישַׁן.”
הִיא כִּבְּתָה אֶת הָאוֹרוֹת וְיָצְאָה.
וַאֲנִי, כָּךְ נִדְמֶה לִי, בָּכִיתִי קְצָת בְּתוֹךְ הַשְּׂמִיכָה, לִפְנֵי שֶׁנִּרְדַמְתִּי.
כַּעֲבֹר שְׁנָתַיִם-שָׁלשׁ, כְּשֶׁהָיִיתִי בַּר-מִצְוָה מַמָשׁ, הִגִיעָה מֵאֲמֵרִיקָה חֲבִילָה גְדוֹלָה.
פָּתַחְתִּי אוֹתָהּ וּמָצָאתִי בָּהּ סֵפֶר תַּנַ"ךְ גָדוֹל וְיָפֶה, וּבְתוֹכוֹ רְשׁוּמָה הַקְדָשָׁה בִּכְתָב-יָדוֹ שֶׁל הדוֹד:
“עַכְשָׁו, כְּשֶׁאַתָּה כְּבָר גָדוֹל, וּבַר-מִצְוָה, הִגִיעַ הַזְּמַן שֶׁתִּרְאֶה אוֹר, אוֹר-עוֹלָם אֲמִתִּי.”
אֲבָל אֲנִי, כְּשֶׁאֲנִי קוֹרֵא לִפְעָמִים בַּתַּנַ"ךְ הַזֶּה, אֲנִי זוֹכֵר דַוְקָא אֶת אוֹר-פָּנָיו הַחִוְרוֹת שֶׁל אַבָּא, וְאֵינֶנִי יָכוֹל לִשְׁכֹּחַ מָה שֶׁאָמַר לַדּוֹד, בַּלַּיְלָה הַהוּא, לִפְנֵי שֶׁהִסִיעַ אוֹתוֹ בַּעֲגָלָה אֶל בֵּית הָרַב: לְגָעַת בַּיֶּלֶד? אֲבָל מָה הַיֶּלֶד עָשָׂה לוֹ? מָה הַיֶּלֶד אָשֵׁם?…