הָיָה חָשׁוּב לִחְיוֹת בְּכָבוֹד, לְהַגִּיד שֶׁהַמֶּלֶךְ הוּא עֵירוֹם,
לְקַבֵּל אוֹ לָתֵת לָךְ כָּל יוֹם מַתְּנַת יוֹמוּלֶדֶת.
אַבָּא מֵת לִי בְּיוֹם רִאשׁוֹן, עֲרָפֶל כִּיסָּה אֶת שְׁאֵרִית הַיּוֹם,
עָמַדְנוּ קְרוֹבִים וּבוֹכִים לְיַד הַדֶּלֶת.

הָיָה לָךְ כִּישָּׁרוֹן לִבְדִידוּת, לִבְחוֹר בַּחַיִּים וְלֹא לָמוּת,
בְּעוֹלָם עָצוּב מָלֵא בְּגִזְעָנוּת, הַלֵּב פָּשׁוּט נִקְרַע לִי,
כְּשֶׁלָּחַשְׁתָּ לִי לְיַד הַפָּנָס, "רַק שֶׁאֱלוֹהִים יַשְׁאִיר אוֹתָנוּ כָּךְ,
רוֹעֲדִים אוֹהֲבִים מְאוּשָּׁרִים הֲכִי בָּנָאלִי".

אֵיךְ מַרְגִּישִׁים כְּשֶׁיֵּשׁ אַהֲבָה?
לִפְעָמִים מוּתָּשִׁים מֵרוֹב קִירְבָה,
רְטוּבִּים כְּמוֹ גֶּשֶׁם, סוֹעֲרִים כְּמוֹ רוּחַ.
אֵיךְ יוֹדְעִים שֶׁזֶּה בָּא, אֵיךְ יוֹדְעִים הָלַךְ,
לִפְעָמִים אַהֲבָה זֶה פָּשׁוּט כָּל כָּךְ,
אֵיךְ לֹא הֵבַנְתְּ אָז שֶׁנִּהְיֵיתִי קְצָת תָּקוּעַ?
כְּשֶׁהַלֵּילוֹת הָיוּ צְרוּבִים בְּחוֹם, וְהָעוֹלָם הָיָה רָגוּעַ.
הָיָה חָשׁוּב לָנוּ לָרוּץ בָּרְחוֹבוֹת,
לֹא לְזַיֵּיף צְחוֹקִים, לֹא לְחַפֵּשׂ צָרוֹת,
אֲנִי עוֹד מִתְרַגֵּשׁ, כְּשֶׁכּוּלָּם מְדַבְּרִים אִיתִּי עָלַיִיךְ.
לֹא נוֹפֵל לְצָרוּת הָעַיִן, לֹא מִתְיָיאֵשׁ כְּשֶׁנּוֹפְלִים לִי הַשָּׁמַיִים,
עוֹצֵם אֶת עֵינַיי וְחוֹשֵׁב עָלַיִיךְ עֲדַיִין.

אֵיךְ מַרְגִּישִׁים כְּשֶׁיֵּשׁ אַהֲבָה? לִפְעָמִים מוּתָּשִׁים מֵרוֹב קִירְבָה...