אֶתְמוֹל חָלְפוּ הַצִּיפּוֹרִים בְּתוֹךְ הָעִיר,
כִּנְעָרוֹת בְּתוֹךְ רֹאשִׁי.
אַל תִּכְעֲסִי עָלַי בִּגְלַל שֵׁמוֹת רַבִּים
אוֹתָם אָמַרְתִּי.
בְּדֶרֶךְ כְּלָל אֲנִי זָהִיר.
כְּדַאי לְהִתְכּוֹפֵף אֲפִילּוּ בַּחֲלוֹם,
וּלְהַגִּיד שֶׁלֹּא יָדַעְתִּי,
אֲבָל אֶתְמוֹל חָלְפוּ הַצִּיפּוֹרִים...

אֶתְמוֹל חָלְפוּ הַפָּרָשִׁים בְּתוֹךְ רֹאשֵׁךְ.
יָדֵךְ הָיְתָה כְּמוֹ סַכִּין.
אֵינִי כּוֹעֵס עַכְשָׁיו בִּגְלַל שֵׁמוֹת רַבִּים שֶׁלֹּא יָדַעְתִּי.
כְּאֵב כְּזֶה אֵינוֹ נוֹשֵׁךְ.
אֲפִילּוּ בַּחֲלוֹם כְּדַאי לְהִתְכּוֹפֵף.
הַלֹּא הִרְגַּשְׁתְּ בִּי כְּשֶׁבָּאתִי,
אֲבָל אֶתְמוֹל חָלְפוּ הַפָּרָשִׁים...

הַיּוֹם חָלְפוּ הָעֲנָנִים מֵעַל הָעִיר,
כְּמוֹ נוֹצוֹת שֶׁל מַלְאָכִים.
וְלֹא כָּעַסְנוּ עוֹד בִּגְלַל הַחֲלוֹמוֹת
שֶׁלֹּא אָמַרְנוּ.
אֲבָל בִּפְנִים הָיָה קָרִיר.
כְּדַאי לְהִיכָּנֵס מִתַּחַת לַשְּׂמִיכָה,
וּלְהַגִּיד שֶׁלֹּא יָדַעְנוּ,
אֵיךְ בָּאָה לְתוֹכֵנוּ הַשִּׂמְחָה...