יוֹם אֶחָד אַחֲרֵי-הַצָּהֳרַיִם, כְּשֶׁבָּאתִי לַחֶדֶר, קִבְּלַנִי אַבָּא בְּפָנִים זוֹעֲפוֹת.
“מַה שָׁמַעְתִּי?” אָמַר אַבָּא, “שׁוּב הִשְׁתַּתַּפְתָּ בִּקְטָטָה הֲמוֹנִית?”
אֲנִי לֹא הֵשַׁבְתִּי.
כָּל הָעִנְיָן לֹא נָעַם לִי.
וְעוֹד יוֹתֵר הִרְגִיז אוֹתִי, שֶׁאַבָּא מֵעֵז וּמִתְעָרֵב בְּעִנְיָן שֶׁהוּא מֵעִנְיְנֵי הַיְּלָדִים.
“זֶה נָכוֹן?” שָׁאַל אַבָּא, “שׁוּב הִתְקוֹטַטְתֶּם? שׁוּב הִרְבַּצְתֶּם לְיוֹרָם?”
“מַגִיעַ לוֹ,” אָמַרְתִּי, “מַגִיעַ לוֹ! תָּמִיד הוּא מִתְגָרֶה וְאַחַר-כָּךְ בּוֹרֵחַ.”
אַבָּא הִתְכַּעֵס פִּתְאֹם:
"אָמַרְתִּי לְךָ כְּבָר פַּעַם! וְעַכְשָׁו אֲנִי מַזְהִיר אוֹתְךָ בַּפַּעַם הָאַחֲרוֹנָה: אַתָּה שֶׁלֹא תַּרְבִּיץ לְיוֹרָם!
הָאֱמֶת הָיְתָה, שֶׁלֹּא אֲנִי הָיִיתִי הַמַּרְבִּיץ הָרִאשׁוֹן.
וְגַם לֹא הַמַּרְבִּיץ הַיָּחִיד.
הִתְחִיל מִרְדָף קוֹלָנִי, וּפִתְאֹם מָצָאתִי עַצְמִי רָץ וְרוֹדֵף אַחֲרֵי יוֹרָם יַחַד עִם כָּל הַיְּלָדִים.
יוֹרָם הָיָה מִסְתַּתֵּר, תּוֹפֵס מַחֲסֶה, זוֹרֵק בָּנוּ גוּשֵׁי חַמְרָה קָשִׁים, אִצְטְרֻבָּלִים מַכְאִיבִים, וְשׁוּב רָץ וּבוֹרֵחַ.
וְהַיְּלָדִים אַחֲרָיו.
בְּהִתְלַהֲבוּת, מְאִיצִים זֶה בָּזֶה, לִרְדֹף וּלְהַחֲזִיק בּוֹ – וּלְהַכּוֹת אוֹתוֹ, עַד שֶׁיֶחְדַל לְהִתְגָרוֹת, הַמְּחֻצָף הַזֶּה.
“אֲנִי לֹא הִתְחַלְתִּי,” אָמַרְתִּי, “אֲנִי רַק רַצְתִּי עִם כָּל הַיְּלָדִים.”
"אַל תִּסְתַּתֵּר וְאַל תִּתְחַמֵק! גָעַר בִּי אַבָּא.
“כָּל פַּעַם אוֹתָם הַתֵּרוּצִים: הַיְּלָדִים הִתְחִילוּ, הַיְּלָדִים הִרְבִּיצוּ, הַיְּלָדִים מָשְׁכוּ אוֹתְךָ! מָה אִתְּךָ? אַתָּה כְּבָר אֵין לְךָ רָצוֹן מִשֶׁלְּךָ? אַתָּה רַק כְּמוֹ כִּבְשָׂה, שֶׁרָצָה עִם כָּל הָעֵדֶר?”
רָאִיתִי שֶׁאַבָּא כּוֹעֵס, וְלֹא הֵשַׁבְתִּי לוֹ דָבָר.
“שָׁמַעְתָּ אוֹתִי?” שָׁאַל אַבָּא, "חֲשֹׁב הֵיטֵב לִפְנֵי שֶׁאַתָּה מַתְחִיל שׁוּב.
הַפַּעַם לֹא אֶסְלַח עוֹד; הַפַּעַם אַעֲנִישׁ אוֹתְךָ!
“לָמָה רַק אוֹתִי?” שָׁאַלְתִּי.
“כָּכָה,” אָמַר אַבָּא, “רַק עָלֶיךָ אֲנִי אַחֲרַאי.
הַשְּׁאָר יְקַבְּלוּ אֶת עָנְשָׁם מֵהוֹרֵיהֶם.”
“לֹא נָכוֹן,” אָמַרְתִּי, “שׁוּם עֹנֶשׁ הֵם לֹא יְקַבְּלוּ.”
“יְקַבְּלוּ!” אָמַר אַבָּא, "וְחוּץ מִזֶה – זֶה לֹא עִסְקְךָ! אַתָּה שְׁמֹר עַל עַצְמְךָ! כְּבָר הִזְהַרְתִּי אוֹתְךָ אֶלֶף פְּעָמִים!
זֶה הָיָה נָכוֹן.
אַבָּא לֹא הִתְעָרֵב מֵעוֹדוֹ בַּמְּרִיבוֹת שֶׁבֵּינִי לְבֵין הַיְּלָדִים.
אֲבָל אֶת הַהַרְבָּצוֹת לְיוֹרָם לֹא יָכֹל לָשֵׂאת.
אָבִיו שֶׁל יוֹרָם הָיָה חוֹלֶה, וְלֹא מִזְמַן חָזַר מִבֵּית-הַחוֹלִים אַחֲרֵי שֶׁהָיָה שָׁם זְמַן אָרֹךְ.
אַבָּא יָדַע שֶׁהַיְּלָדִים מִתְעַלְלִים בּוֹ, מִפְּנֵי שֶׁהֵם יוֹדְעִים שֶׁאָבִיו חַלָשׁ וְלֹא יוּכַל לְהַכּוֹתָם.
הוּא גַּם יָדַע שֶׁיוֹרָם יוֹדֵעַ שֶׁאָבִיו חַלָשׁ, אֲבָל אֵינוֹ מוֹדֶה בָּזֶה.
אַדְרַבָּא, הוּא נַעֲשָׂה יוֹתֵר מִתְגָרֶה מֵאָז שָׁב אָבִיו מִבֵּית-הַחוֹלִים.
“יוֹרָם אָשֵׁם בַּכֹּל,” אָמַרְתִּי, “הוּא מַתְחִיל עִם כֻּלָם.”
“אוּלַי,” אָמַר אַבָּא, “אֲבָל לְךָ הִסְבַּרְתִּי כְּבָר.
וְאַתָּה יוֹדֵעַ שֶׁזֶה לֹא נָאֶה.
אֲבָל אֵינְךָ חָדֵל וְכָל פַּעַם אַתָּה נִגְרָר אַחֲרֵי הַיְּלָדִים.”
“כֵּן,” אָמַרְתִּי, “זֶה קָשֶׁה לַעֲמֹד מִן הַצַּד כְּשֶׁכֻּלָם רָצִים וּמַרְבִּיצִים.”
“וְאַתֶּם בְּכַוָנָה מַרְבִּיצִים לְיוֹרָם.
אַתֶּם יוֹדְעִים שֶׁהוּא רַק סְתָם מִתְפָּאֵר, וְשֶׁבְּעֶצֶם אָבִיו חוֹלֶה וְלֹא יוּכַל לְהָגֵן עָלָיו.” אַבָּא צָדַק, כַּמּוּבָן.
הַיְּלָדִים לֹא עָמְדוּ בִּפְנֵי הַפִּתּוּי לְהַכּוֹת אֶת יוֹרָם.
הֵם רַק חִכּוּ שֶׁיַּתְחִיל לְאַיֵם, “חַכּוּ, חַכּוּ – עוֹד תִּרְאוּ אֵיךְ אַבָּא שֶׁלִי יַרְבִּיץ לָכֶם!” וּמִיָד הָיוּ מַגְבִּירִים מַכּוֹתֵיהֶם.
וְיוֹרָם הָיָה נֶאֱלָץ לְהִמָלֵט כָּל עוֹד נַפְשׁוֹ בּוֹ.
לִפְעָמִים הָיָה נִשְׁאָר בְּמַחֲבוֹאוֹ עַד הַחֹשֶׁךְ וְחוֹזֵר רַק לִשְׁעַת הַהַשְׁכָּבָה.
אֲבָל לִפְעָמִים לֹא הָיָה מַצְלִיחַ לְהִתְחַמֵק – וְהָיָה נֶחֱלָץ לְהָגֵן עַל עַצְמוֹ, וְכוֹשֵׁל מוּל הַיְּלָדִים – עַד שֶׁהָיָה מְעוֹרֵר עָלָיו אֶת רַחֲמָיו שֶׁל מִישֶׁהוּ מֵהַגְּדוֹלִים הָעוֹבְרִים בַּסְּבִיבָה, שֶׁהָיָה מְשַׁחְרְרוֹ וְשׁוֹלְחוֹ לְבֵיתוֹ.
“אָז שֶׁיַּגִיד!” אָמַרְתִּי לְאַבָּא, “שֶׁיַּגִיד שֶׁהוּא סְתָם מִתְפָּאֵר!”
“אֱוִילִים שֶׁכְּמוֹתְכֶם! אָמַר אַבָּא, “אַתֶּם רוֹצִים שֶׁהוּא יַגִיד שֶׁאָבִיו חוֹלֶה וְחַלָשׁ?” אַתֶּם בֶּאֱמֶת רוֹצִים שֶׁהוּא יוֹדֶה בָּזֶה?” “כֵּן,” אָמַרְתִּי, “שֶׁיַּגִיד וְיָבִין שֶׁהוּא חַלָשׁ, וְשֶׁיַּפְסִיק לְהִתְגָרוֹת.”
“אֲבָל זֶה בִּלְתִּי-אֶפְשָׁרִי!” קָרָא אַבָּא, “הֲרֵי הוּא רַק יֶלֶד כְּמוֹכֶם! הֲרֵי גַם הוּא רוֹצֶה לְהִתְגָאוֹת בְּאַבָּא שֶׁלוֹ, בְּדִיוּק כְּמוֹכֶם.
כְּסִילִים שֶׁכְּמוֹתְכֶם! אַתֶּם אֵינְכֶם מְבִינִים אֶת זֶה?”
“לֹא,” אָמַרְתִּי, “לֹא אִכְפַּת לָנוּ בִּכְלָל מַה שֶׁהוּא חוֹשֵׁב.”
“אֲנִי לֹא יָכוֹל לְהָבִין,” אָמַר אַבָּא, “אֲנִי מַמָשׁ לֹא יָכוֹל לִתְפֹּס! אַתֶּם הֲרֵי יוֹתֵר גְרוּעִים מֵחַיוֹת-בָּר, בְּחַיַי…”
לְאַחַר אַזְהָרוֹתָיו שֶׁל אַבָּא הִתְאַפַּקְתִּי כַּמָּה יָמִים וְלֹא הִשְׁתַּתַּפְתִּי בָּרְדִיפוֹת שֶׁהָיוּ הַיְּלָדִים רוֹדְפִים אַחֲרֵי יוֹרָם.
בְּכַוָנָה הָיִיתִי מִסְתַּלֵק מִן הַבַּיִת מֻקְדָם אַחֲרֵי הַצָּהֳרַיִם, הוֹלֵךְ לִי לְטַיֵל, אוֹ לִקְרֹא בְּצֵל אַחֵד הָעֵצִים.
חָשַׁשְׁתִּי קְצָת מִזַעְמוֹ שֶׁל אַבָּא, אֲבָל בְּעִקָר לֹא נָעַם לִי כָּל הָעִנְיָן.
לֹא הָיָה לִי נָעִים, שֶׁאַבָּא מִתְעָרֵב בָּעִסְקֵי הַיְּלָדִים.
מֵילָא, כָּל זְמַן שֶׁהוּא מַטִיף רַק לִי מוּסָר, אוֹ מְאַיֵם עָלַי – אֵין הַדָּבָר נוֹרָא כָּל כָּךְ.
אֲבָל מַה יִהְיֶה אִם פִּתְאֹם יַחְלִיט אַבָּא לְהִתְעָרֵב בְּאֶמְצַע הַמִּרְדָף אַחֲרֵי יוֹרָם? אוֹ מַה יִהְיֶה, אִם פִּתְאֹם יַחְלִיט אַבָּא לִפְנוֹת אֶל הַמְּטַפְּלוֹת, אוֹ אֲפִלוּ לַמּוֹרָה? אֲנִי כְּבָר יָכוֹל לְתָאֵר לְעַצְמִי אֶת לַעֲגָם שֶׁל הַיְּלָדִים, וְאֵיךְ שֶׁהֵם מִתְכַּעֲסִים עַל אַבָּא שֶׁלִי, וּמַתְחִילִים לִקְרֹא לוֹ בְּכָל מִינֵי שֵׁמוֹת, וַאֲפִלוּ מְקַלְלִים אוֹתוֹ בְּלִי כַּוָנָה… וּכְבָר רָאִיתִי בְּדִמְיוֹנִי אֵיךְ הַיְּלָדִים מְחַקִים אֶת צַעֲקוֹתָיו שֶׁל אַבָּא הַנִּרְגָז, וְאֵיךְ הֵם יוֹרְדִים לְחַיַי, וּמַזְכִּירִים לִי בְּכָל הִזְדַמְנוּת: מַה שֶׁעָשָׂה פַּעַם אַבָּא שֶׁלִי, כְּשֶׁהָיָה נִרְגָז, וְלֹא שָׁלַט בְּמַעֲשָׂיו, וְלֹא יָדַע מַה שֶׁהוּא צוֹעֵק…
וּבְלִי שֶׁקָרָה דָבָר, כְּבָר הָיִיתִי מַסְמִיק כֻּלִי מִבּוּשָׁה, וְאִי-נְעִימוּת גְדוֹלָה הָיְתָה אוֹחֶזֶת בִּי, כְּאִלוּ רַק זֶה עַתָּה בֶּאֱמֶת פִּזֵר אַבָּא אֶת קְבוּצַת הַיְּלָדִים הַמְּכֻנָסִים כְּמוֹ בַּעֲרֵמָה אַחַת, שֶׁבְּתַחְתִּיתָהּ שׁוֹכֵב לוֹ וּמְפַרְפַּר, הַיֶּלֶד הַמֻּכֶּה יוֹרָם…
אֲבָל כַּמָּה יָמִים יָכוֹל יֶלֶד לְהִסְתַּלֵק מִבֵּיתוֹ לְאֵיזוֹ פִּנָה חֲשׁוּכָה – דַוְקָא כְּשֶׁמִּתְקַהֶלֶת כָּל הַחַבְרַיָא, וְיוֹצֵאת יַחְדָּו לְתַעֲלֵל מַשֶׁהוּ, לְהִתְקַנְדֵס בֶּחָצֵר, לְהִשְׁתּוֹלֵל בַּפַּרְדֵּסִים? וְאֵיךְ אֶפְשָׁר לְהִתְאַפֵּק וְלֹא לְהִצְטָרֵף אֶל כָּל הַחֲבוּרָה, הַיּוֹצֵאת לִפְנוֹת עֶרֶב לְהָטִיל אֶשְׁכּוֹלִיוֹת בִּמְּכוֹנִיוֹת עוֹבְרוֹת, אוֹ לִרְגֹם בַּאֲבָנִים כְּבֵדוֹת אֶת מוֹעֲדוֹן-הַנֹּעַר? אוֹ לְהִכָּנֵס בְּאִסוּר גָמוּר, וּלְגַמְרֵי בְּלִי רְשׁוּת, לִבְרֵכַת-הַהַשְׁקָיָה שֶׁל הַפַּרְדֵּס? חֵרֶף כָּל אַזְהָרוֹתָיו שֶׁל אַבָּא, חֵרֶף כָּל עֲצוֹתָיו הַטּוֹבוֹת, חֵרֶף דִבּוּרָיו הַקָּשִׁים וַאֲפִלוּ אִיוּמָיו – לֹא יָכֹלְתִּי לַעֲמֹד בַּהִתְבּוֹדְדוּת שֶׁלִי יָמִים רַבִּים.
וְיוֹם אֶחָד, חָמִים וְנֶחְמָד, וְדַוְקָא אַחֲרֵי-הַצָּהֳרַיִם, כְּשֶׁאִי-אֶפְשָׁר הָיָה לְנַחֵשׁ כְּלוּם – הִצְטָרַפְתִּי שׁוּב אֶל חֲבֵרַי.
הַכֹּל הִתְחִיל בַּנְּעִימִים, בְּלִי שׁוּם כַּוָנוֹת רָעוֹת; אֲבָל פִּתְאֹם, מִבְּלִי לָדַעַת לָמָה, הִתְגוֹלְלוּ כֻּלָם עַל יוֹרָם, וְהֵחֵלוּ שׁוּב לְרָדְפוֹ.
הוּא נִמְלַט אֶל הֶחָצֵר, הִסְתַּתֵּר בֵּין הַלּוּלִים, מִתַּחַת לָרְפָתוֹת וּמֵאֲחוֹרֵי הַגְּרוּטָאוֹת הַיְּשָׁנוֹת שֶׁלְיַד הַחֻרְשָׁה.
בְּכָל פַּעַם שֶׁהָיָה מִתְגַלֶה מְקוֹם מַחֲבוֹאוֹ הֶחָדָשׁ – הָיְתָה עֲלִיצוּת אוֹחֶזֶת בַּיְּלָדִים.
וּמִתּוֹךְ שִׂמְחָה שֶׁבַּלֵּב הֵטִילוּ בּוֹ רִגְבֵי-עָפָר, אַבְנֵי-כֻּרְכָּר קְטַנוֹת וּמַקְלוֹת שְׁבוּרִים.
גַם יוֹרָם לֹא טָמַן יָדוֹ בַּצַּלַחַת.
וְאִם הִכְאִיבוּ לוֹ, רָצָה גַּם הוּא לְהַחֲזִיר לִמְרַדְפָיו וּלְהַכְאִיב גַם לָהֶם.
הוּא אָרַב לַיְּלָדִים, מְקֻפָּל כְּמוֹ חַיָה נִרְדֶפֶת, וְיִדָה אִצְטְרֻבָּלִים בָּאַמִיצִים שֶׁהֵעֵזוּ לְהִתְקָרֵב אֵלָיו.
הַסּוֹף הָיָה שֶׁהוּא הֻתַּשׁ לְגַמְרֵי וְנָפַל בִּידֵי הַחֲבוּרָה.
כָּל הַיְּלָדִים הִצְטַנְפוּ בַּעֲרֵמָה אַחַת זֶה עַל גַבֵּי זֶה, וְכֻלָם יַחַד עַל גַבֵּי יוֹרָם, שֶׁשָּׁכַב בְּתַחְתִּית הָעֲרֵמָה, חָבוּל וּמָרוּט, בּוֹכֶה וְנֶעֱלָב, אֲבָל לֹא חָדַל לִקְרֹא אֶל מְעַנָיו:
“אֲנִי אֲסַפֵּר לוֹ הַכֹּל! עוֹד תִּרְאוּ! הוּא יָבוֹא וְיַכֶּה אֶת כֻּלְכֶם!”
“כֵּן, בֶּטַח,” לָעֲגוּ לוֹ הַיְּלָדִים בְּהִתְפַּזְרָם אִישׁ לְדַרְכּוֹ.
“בֶּטַח! שֶׁיָּבוֹא! נִרְאֶה אוֹתוֹ, אֶת הַגִּבּוֹר הָזָה, אֶת אַבָּא שֶׁלְּךָ!”
עַד הַיּוֹם אֵינֶנִי יוֹדֵעַ מִי הוּא שֶׁהוֹלִיךְ אֶת הַשְּׁמוּעָה עַל הַקְּטָטָה אֶל אַבָּא שֶׁלִי.
אַךְ עוֹד לִפְנֵי שֶׁהִסְפַּקְתִּי לְהִתְרַחֵק מִמְקוֹם הַתַּעֲלוּל, כְּבָר שָׁמַעְתִּי אוֹתוֹ קוֹרֵא מֵרָחוֹק בִּשְׁמִי.
לֹא עָנִיתִי בַּתְּחִלָה, כִּי הֵבַנְתִּי מִיָד מַה מְצַפֶּה לִי עַכְשָׁו מִיָדָיו שֶׁל אַבָּא.
וְהוּא רָאָה אוֹתִי וְרָץ אֵלַי, וּבְלִי לוֹמַר מִלָּה אַחַת, אָחַז אוֹתִי בְּחָזְקָה בִּזְרוֹעוֹתָיו וּמָשַׁךְ אוֹתִי אַחֲרָיו.
אֲנִי לֹא הָלַכְתִּי אַחֲרָיו מֵרְצוֹנִי.
הוֹ, לֹא! נִגְרַרְתִּי אַחֲרָיו בְּעַל כָּרְחִי! תָּקַעְתִּי רַגְלַי בָּאֲדָמָה, נֶאֱחַזְתִּי בַּשִּׂיחִים שֶׁבַּדֶּרֶךְ, וּכְשֶׁשׁוּם דָבָר לֹא הוֹעִיל – הִשְׁתַּטַחְתִּי עַל הָאֲדָמָה.
אֲבָל אַבָּא לֹא נִבְהַל מֵעַקְשָׁנוּתִי.
הוּא פָּשׁוּט הֵרִים אוֹתִי אֶל כְּתֵפָיו וְנָשָׂא אוֹתִי כְּמוֹ חֲבִילָה סָרְבָנִית… נִסִיתִי בְּכָל כֹּחִי לְהִשְׁתַּחְרֵר מִזְרוֹעוֹתָיו שֶׁל אַבָּא וּלְהִשָׁמֵט אֶל הָאֲדָמָה.
אֲבָל לֹא הִצְלַחְתִּי.
“אֲנִי אַרְאֶה לְךָ מַה זֶה לְהִטָפֵל לְיוֹרָם!” חָזַר וְאָמַר בְּשֶׁקֶט, מִבַּעַד לִשְׂפָתָיו הַהֲדוּקוֹת, “אֲנִי אֲלַמֵד אוֹתְךָ הַפַּעַם לֶקַח טוֹב, שֶׁלֹא יִשָׁכַח מִמְךָ כָּל-כָּךְ מַהֵר…”
עַד מְהֵרָה הִגַעְנוּ אֶל הַחֶדֶר.
אַבָּא לֹא עָצַר אֲפִלוּ לִשְׁנִיָּה אַחַת, חָלַף עַל-פְּנֵי הַמִּרְפֶּסֶת, פָּתַח אֶת הַדְּלָתוֹת וְדָחַק אוֹתִי פְּנִימָה.
אַחַר-כָּךְ, חִוֵר מִזַעַם וּמֻרְתָּח מִכַּעַס אָמַר לִי:
“אִם אֵינְךָ מֵבִין בְּטוֹב – תָּבִין בְּרַע! אִם הַדַּבּוּרִים אֵינָם מוֹעִילִים לְךָ – וַדַאי יוֹעִילוּ לְךָ הַמַּעֲשִׂים!…”
וְהוּא פָּנָה וְיָצָא, סָגַר אַחֲרָיו אֶת דֶלֶת הָרֶשֶׁת הַקַּלָה, וְאַחַר-כָּךְ נָעַל גַם אֶת דֶלֶת הָעֵץ הַכְּבֵדָה.
שָׁמַעְתִּי אֵיךְ הַמַּפְתֵּחַ סוֹבֵב וּמְנַקֵשׁ בְּתוֹךְ הַמַּנְעוּל פַּעַם וּפַעֲמַיִם.
וְאַחַר-כָּךְ הִתְרַחֲקוּ צְעָדָיו שֶׁל אַבָּא עַל הַמִּדְרָכָה, עַד שֶׁנֶאֶלְמוּ.
עוֹד רֶגַע שֶׁל תַּדְהֵמָה אִלֶמֶת, שֶׁל נְשִׁימוֹת מְהִירוֹת וּדְפִיקוֹת-לֵב – וּמָצָאתִי אֶת עַצְמִי סָגוּר וּמְסֻגָר, כָּלוּא מַמָשׁ בַּחֶדֶר.
מִסָבִיב הַקִּירוֹת הַמֻּכָּרִים, הָרָהִיטִים, הַתְּמוּנוֹת, צִנְצְנוֹת הַפְּרָחִים, וְהַכֹּל שָׁקֵט בְּאֹפֶן מוּזָר כָּל-כָּךְ.
אֵיזֶה מִין דְמָמָה רָעָה נְסוּכָה עַל הַכֹּל… עַל יָדַי וְרַגְלַי עוֹד נִכְּרוּ סִימָנֵי לְחִיצוֹתָיו שֶׁל אַבָּא, וּכְשֶׁהֵרַמְתִּי מַבָּטִי וְהִסְתַּכַּלְתִּי סְבִיבִי הִרְגַשְׁתִּי שֶׁאֲנִי מַמָשׁ אָסִיר.
אָסִיר קָטָן בְּכִלְאוֹ.
עָצוּר עַל לֹא דָבָר, וְחַף מִפֶּשַׁע לַחֲלוּטִין.
רַק בִּגְלַל יֶלֶד מַלְשִׁין וּבַכְיָן, יוֹרָם הָרָשָׁע, וּבִגְלַל הָאָב הַחוֹלֶה שֶׁלוֹ; וּבִגְלַל הִתְפָּאֲרֻיוֹת-הַשָּׁוְא וְהַהַרְגָזוֹת שֶׁלוֹ, וּמִפְּנֵי שֶׁלֹּא יָכֹלְתִּי לְהִתְאַפֵּק עוֹד וְלִפְרֹשׁ מֵחֲבֵרַי; וּבְעִקָר בִּגְלַל אַבָּא שֶׁלִי, שֶׁרוֹצֶה לַעֲשׂוֹת צֶדֶק עִם כָּל הָעוֹלָם, וּבִמְקוֹם לְהַעֲנִישׁ אֶת מִי שֶׁצָרִיךְ – הוּא נִטְפָּל אֵלַי וּמַעֲנִישׁ אוֹתִי דַוְקָא.
וּמֵרֹב שֶׁהָיִיתִי נִכְעָס וְנִרְגָשׁ, וּמֵרֹב שֶׁהָיִיתִי נִרְגָז וְנֶעֱלָב – הִתְיַשַׁבְתִּי עַל הָרִצְפָּה, הִתְמַלֵאתִי בְּרַחֲמִים גְדוֹלִים עַל עַצְמִי, וְהִתְחַלְתִּי לִבְכּוֹת בְּשֶׁקֶט.
לִבְכּוֹת – וּלְקַלֵל אֶת רֹעַ מַזָלִי.
לִבְכּוֹת – וּלְגַדֵף אֶת אַבָּא שֶׁלִי וְאֶת יוֹרָם וְאֶת אַבָּא שֶׁל יוֹרָם.
אֵיךְ זֶה דַוְקָא אֲנִי לְבַדִי מִכָּל הַחֲבוּרָה נִתְפַּסְתִּי וְנֶעֱנַשְׁתִּי? וְלָמָה דַוְקָא אֲנִי?
הִשְׂתָּרַעְתִּי עַל הָרִצְפָּה הַקְּרִירָה וְרָאִיתִי בְּעֵינֵי-רוּחִי אֶת כָּל הַיְּלָדִים מִתְפַּזְרִים לְבָתֵּיהֶם, מְשַׂחֲקִים לָהֶם בְּמִשְׂחֲקֵי אַחַר-הַצָּהֳרַיִם הַנְּעִימִים שֶׁלָהֶם; וְאִישׁ מֵהֶם אֵינוֹ יוֹדֵעַ שֶׁאֲנִי כָּלוּא כָּאן, בַּחֶדֶר, בִּגְלַל זַעְפּוֹ שֶׁל אַבָּא שֶׁלִי.
וְאִישׁ מֵהֶם וַדַאי לֹא רָאָה אֵיךְ נִלְקַחְתִּי בְּחֹזֶק-יָד מִן הֶחָצֵר, וְאֵיךְ נִגְרַרְתִּי דֶרֶךְ הַמִּדְרָכוֹת וְהַדְּשָׁאִים.
וְעוֹד מְעַט יָבוֹא הָעֶרֶב, וְכָל הַיְּלָדִים יֵשְׁבוּ בְּחַדְרֵי הוֹרֵיהֶם, יִשְׁתּוּ תֵּה חַם, יְשַׂחֲקוּ בְּמִשְׂחֲקֵי-חֶדֶר עַלִיזִים וְאַחַר-כָּךְ יֵלְכוּ לִישֹׁן.
וְהַהוֹרִים יְלַווּ אוֹתָם, וְאוּלַי אֲפִלוּ יִשְׂאוּ אוֹתָם עַל כַּפַּיִם אִם יִהְיוּ עֲיֵפִים מְאֹד.
וּוַדַאי יָשִׁירוּ לָהֶם שִׁירֵי-עֶרֶשׂ נְעִימִים…
וַאֲנִי? עַד מָתַי אֶהְיֶה כָּלוּא בַּחֶדֶר? וּמַה יַעֲשֶׂה בִּי אַבָּא כְּשֶׁיַּחֲזֹר?
קַמְתִּי עַל רַגְלַי, נִסִיתִי לִפְתֹּחַ אֶת הַדְּלָתוֹת, אֲבָל הֵן הָיוּ נְעוּלוֹת.
הִתְכַּעַסְתִּי עַל עַצְמִי וְעַל אַבָּא וְעַל יוֹרָם וְעַל הַדְּמָמָה הַמּוּזָרָה שֶׁבַּחֶדֶר וְהִתְחַלְתִּי לִבְעֹט בְּכָל כֹּחִי בַּדְּלָתוֹת.
בּוֹעֵט וְצוֹעֵק:
“הוֹצִיאוּ אוֹתִי מִכָּאן! הַדְּלָתוֹת נְעוּלוֹת! הוֹצִיאוּ אוֹתִי!…”
עַד מְהֵרָה הִתְעַיַפְתִּי וְחָדַלְתִּי.
דַלְתוֹת-הָעֵץ הַחֲזָקוֹת אֲפִלוּ לֹא רָעֲדוּ וְרַגְלַי הֵחֵלוּ כּוֹאֲבוֹת.
הִתְרוֹצַצְתִּי בַּחֶדֶר מִפִּנָה לְפִנָה וְלֹא מָצָאתִי לִי מָנוֹחַ.
הִרְגַשְׁתִּי שֶׁנַעֲשָׂה כְּבָר מְאֻחָר, וְעוֹד מְעַט יַחֲזֹר אַבָּא מִן הָעֲבוֹדָה וְכָל הַהַצָּגָה תַּתְחִיל מֵחָדָשׁ! אֲנִי מֻכְרָח לָצֵאת מִכָּאן! לָצֵאת וְלִבְרֹחַ הַרְחֵק, וְשֶׁאַבָּא יִבָּהֵל וְיַחְשֹׁב שֶׁנֶעֱלַמְתִּי בַּפַּרְדֵסִים, שֶׁהָלַכְתִּי לְאִבּוּד, אוֹ שֶׁחָטְפוּ אוֹתִי הָעַרְבִים… וְשֶׁיִצְטַעֵר לוֹ וְיִתְחָרֵט עַל הַכֹּל; עַל כָּל הַמַּעְצָר הַזֶּה!… נִרְאֶה אוֹתוֹ, אֵיךְ יַתְחִיל פִּתְאֹם לְהִתְגַעְגֵעַ אֵלַי וּלְחַבֵּב אוֹתִי וּלְפַנֵק אוֹתִי, וּלְהִתְעַצֵב לוֹ עַל הַכֹּל…
וּפִתְאֹם, בְּעוֹדִי שׁוֹגֶה וְהוֹזֶה בְּהִרְהוּרִי עֶלְבּוֹן וְנָקָם, שָׁמַעְתִּי שְׁרִיקָה מֻכֶּרֶת מַגִיעָה מֵעֵבֶר לִדְלָתוֹת.
קָפַצְתִּי אֶל הַדֶּלֶת, הִתְכּוֹפַפְתִּי וְהֵצַצְתִּי מִבַּעַד לְחוֹר הַמַּנְעוּל.
אַבָּא לָקַח עִמוֹ אֶת הַמַּפְתֵּחַ וַאֲנִי יָכֹלְתִּי לִרְאוֹת מַמָשׁ מוּל הַחֶדֶר, בְּצֵל שְׂדֵרַת הַבְּרוֹשִׁים, אֶת חֲבֵרַי.
הֵם עָמְדוּ שְׁפוּפִים, נֶחְבָּאִים מֵאֲחוֹרֵי הַגְּזָעִים.
“אַל תִּפְחֲדוּ!” קָרָאתִי לָהֶם, “אֵין כָּאן אַף אֶחָד!”
רָאִיתִי אֵיךְ הֵם הֵחֵלוּ לְהִתְגַנֵב בַּחֲשַׁאי לְעֵבֶר הַחֶדֶר.
הֵעִיפוּ מַבָּטִים חוֹשְׁדִים לְכָל עֵבֶר וּמִהֲרוּ לְהִסָתֵר תַּחַת כָּל שִׂיחַ.
“אַבָּא הָלַךְ!” צָעַקְתִּי אֲלֵיהֶם, “וַאֲנִי כָּאן לְבַדִי! בּוֹאוּ! פִּתְחוּ אֶת הַדְּלָתוֹת! בּוֹאוּ, הַצִּיּלוּ אוֹתִי!…”
וְהֵם בָּאוּ נִרְגָשִׁים וְנִלְהָבִים, עָלוּ עַל הַמִּרְפֶּסֶת, נִדְחֲקוּ אֶל הַדֶּלֶת וְהֵחֵלוּ לְסַפֵּר לִי בְּחִפָּזוֹן, כִּי רָאוּ הַכֹּל וְאֵיךְ עָקְבוּ אַחֲרֵינוּ עַד לַחֶדֶר, וְאֵיךְ עָמְדוּ וְהִמְתִּינוּ מִתַּחַת לַבְּרוֹשִׁים עַד שֶׁאַבָּא יְכַלֶה בִּי אֶת כַּעְסוֹ וְיִסְתַּלֵק.
וְאַחַר כָּךְ הֵם הִתְיַשְׁבוּ עַל הַמִּרְפֶּסֶת, שׂוֹחֲחוּ אִתִּי דֶרֶךְ חוֹר הַמַּנְעוּל, וְהִתְיַעֲצוּ בֵּינֵיהֶם מַה יַעֲשׂוּ וְאֵיךְ יְחַלְצוּ אוֹתִי מִכִּלְאִי.
וְעַכְשָׁו! מִיָד! הֵן זוֹהִי הַהִזְדַמְנוּת! מַהֵר, מַהֵר, לִפְנֵי שֶׁאַבָּא יַחֲזֹר…
הֵם הִתְאַמְצוּ מִבַּחוּץ לִפְרֹץ אֶת מִסְגֶרֶת הַמַּנְעוּל, וַאֲנִי מִבִּפְנִים, מְעֻצְבָּן כֻּלִי, צוֹעֵק אֲלֵיהֶם, מְטֻשְׁטֵשׁ מֵחֲמַת הִתְלַהֲבוּת, וְנוֹתֵן לָהֶם הוֹרָאוֹת מְבֻלְבָּלוֹת:
“כֵּן, כֵּן! לֹא, לֹא! כָּכָה זֶה לֹא יֵלֵךְ! אוֹ כֵּן, כָּכָה! זֶה טוֹב! לֹא, לֹא כָּכָה…”
לְבַסוֹף רָאוּ שֶׁהַדְּלָתוֹת סַרְבָנִיוֹת, וְאֵינָן רוֹצוֹת לְהִפָּתֵחַ, וְרָצוּ וְהֵבִיאוּ מוֹט בַּרְזֶל וְתָחֲבוּ בֵּין הַדֶּלֶת לְבֵין הַמַּשְׁקוֹף.
בְּקוֹל פִּצוּחַ שֶׁל עֵץ וּבַרְזֶל הִתְרַסְקָה דֶלֶת הָעֵץ הַכְּבֵדָה, הַחִיצוֹנִית, דֶלֶת-הָרֶשֶׁת הַפְּנִימִית נָפְלָה מִיָד אַחֲרֶיהָ, וַאֲנִי – אֲנִי הָיִיתִי חָפְשִׁי!
חִישׁ-מַהֵר חָלַפְתִּי עַל-פְּנֵי הַדְּלָתוֹת, וְעוֹד הִסְפַּקְתִּי לִסְגֹּר קְצָת, לְפָחוֹת אֶת דֶלֶת-הָרֶשֶׁת, שֶׁהַיַּתּוּשִׁים לֹא יְמַלְאוּ אֶת הַחֶדֶר – וְיָשָׁר, מִבְּלִי לְהַבִּיט אֲפִלוּ לַאֲחוֹרַי, בְּרִיצָה מְהִירָה נִשֵׂאתִי עַל-פְּנֵי הַשִּׂיחִים אֶל שְׂדֵרַת-הַבְּרוֹשִׁים – וּמִשָׁם אֶל מְקוֹם הַמַּחֲבוֹא שֶׁלָנוּ, הַנִּסְתָּר בֵּין הַפַּרְדֵסִים…
שִׁבְעָה יָמִים וְשִׁבְעָה לֵילוֹת תְּמִימִים עָמַדְתִּי בְּמִרְיִי – וְלֹא חָזַרְתִּי אֶל הַחֶדֶר.
שָׁמַעְתִּי מֵחֲבֵרַי שֶׁאַבָּא וְאִמָּא רוֹגְזִים עָלַי מְאֹד.
גַם בִּגְלַל מַעֲשֵׂה הַקְּטָטָה אֲבָל יוֹתֵר בִּגְלַל הַפְּרִיצָה הַמְּגֻנָה אֶל הַחֶדֶר, וּבִגְלַל הַנֶּזֶק שֶׁגָרְמוּ חֲבֵרַי, שְׁבִירַת הַדְּלָתוֹת, רִסוּק הַמַּשְׁקוֹף וְהַכֹּל.
לְמַעַן הָאֱמֶת, לֹא הָיוּ לִי שׁוּם כַּוָנוֹת לְחַבֵּל בַּחֶדֶר.
וְאִלוּ הָיָה אַבָּא בָּא אֵלַי וּמוּכָן לִשְׁמֹעַ מַה בְּפִי – גַם הָיִיתִי מַסְבִּיר לוֹ זֹאת.
הֲרֵי זוֹ הָיְתָה מַמָשׁ שַׁרְשֶׁרֶת מַעֲצִיבָה שֶׁל אִי-הֲבָנוֹת.
אֲנִי לֹא הֵבַנְתִּי כַּמָּה חֲמוּרִים נִרְאוּ מַעֲשֵׂי בְּעֵינַי אַבָּא, וְכַמָה מַכְעִיס אוֹתוֹ הַדָּבָר, וְעוֹד לְאַחַר שֶׁהִרְבָּה כָּל כָּךְ לְהַזְהִירֵנִי.
וְאַבָּא מִצִדוֹ וַדַאי שֶׁלֹּא הֵבִין כַּמָּה עֶלְבּוֹן וּבוּשָׁה הָיָה בְּמַעֲשֵׂה כְּלִיאָתִי.
וְעוֹד יוֹתֵר בְּכָךְ שֶׁהָיִיתִי צָרִיךְ לְהִתְחַנֵן בִּפְנֵי חֲבֵרַי שֶׁיְשַׁחְרְרוּ אוֹתִי מִיָדָיו שֶׁל… אַבָּא…
אֲבָל הַזְּמַן עָשָׂה אֶת שֶׁלוֹ.
בְּסוֹפוֹ שֶׁל דָבָר הִתְחִילוּ לָבוֹא אֵלַי מִשְׁלְחוֹת-פִּיּוּס מִטַעַם אַבָּא.
רִאשׁוֹנִים – הַיְּלָדִים, אַחֲרֵיהֶם – הַמּוֹרָה, שֶׁבִּקְשָׁה שֶׁאַשְׁלִים עִם אַבָּא וְאָשׁוּב הַבַּיְתָה; וּלְבַסוֹף אֲפִלוּ אִמָּא, שֶׁבָּאָה לְפַיֵס אוֹתִי וּלְהַחֲזִיר הַכֹּל לְתִקְנוֹ.
לְאַחַר שִׁבְעָה יָמִים נִשְׁבַּרְתִּי וְחָזַרְתִּי לַחֶדֶר.
אַבָּא קִבֵּל אוֹתִי בִּשְׁתִיקָה וְלֹא הִזְכִּיר כְּלָל מַה שֶׁהָיָה.
לַמָחֳרָת בָּאוּ גַּם הַנַּגַרִים וְתִקְנוּ אֶת הַנְּזָקִים, וְהַכֹּל כְּאִלוּ לֹא הָיָה.
עָבְרוּ יָמִים, חָלְפוּ שָׁבוּעוֹת וְגַם הַיְּחָסִים עִם אַבָּא חָזְרוּ אַט-אַט לְקַדְמוּתָם.
מֵאָז לֹא שַׁבְתִּי לְהִתְקוֹטֵט עִם יוֹרָם, וְלֹא חָזַרְתִּי מֵאָז לְהִשְׁתַּתֵּף בַּהַרְבָּצוֹת הַהֲמוֹנִיוֹת.
כְּאִלוּ הָיִיתִי חוֹלֶה בְּאֵיזוֹ מַחֲלָה קָשָׁה, וּלְאַחַר שֶׁהֶחֱלַמְתִּי נִרְאוּ מַעֲשַׂי הַקּוֹדְמִים רָעִים וְלֹא טוֹבִים.
וְאֶת הַלֶּקַח שֶׁלָמַדְתִּי אָז לֹא שָׁכַחְתִּי עַד הַיּוֹם הַזֶּה.