בַּקַיִץ הַהוּא הֻפְקַד אַבָּא לִהְיוֹת שׁוֹמֵר-הַשָּׂדוֹת שֶׁל הַקִּבּוּץ.
יוֹשֵׁב הָיָה לוֹ בְּסֻכַּת-הַשּׁוֹמְרִים, בְּלֵב הַמִּקְשָׁה, וּמַשְׁגִיחַ מִפְּנֵי גַנָבִים וְטוֹרְפִים.
כָּל הַלַּיְלָה שָׁהָה בַּסֻּכָּה, וְגַם מַרְבִּית הַיּוֹם.
כְּבָר יָצְאוּ כִּמְעַט כָּל יְמֵי הַחֹפֶשׁ הַגָּדוֹל וְאַבָּא עוֹד לֹא הֱבִיאַנִי לְסֻכָּתוֹ.
כָּל הַיָּמִים בִּקַשְׁתִּי מֵאַבָּא לָצֵאת אִתּוֹ אֶל הַשְּׁמִירָה.
אֲבָל אַבָּא לֹא הִסְכִּים.
“לֹא, בֵּן,” אָמַר אַבָּא, “זֶה אִי-אֶפְשָׁר.”
“לָמָה, אַבָּא, לָמָה אִי-אֶפְשָׁר?” שָׁאַלְתִּי.
“כָּכָה,” עָנָה אַבָּא, “אִי-אֶפְשָׁר וְזֶהוּ.”
כָּל תְּחִנוֹתַי לֹא הוֹעִילוּ, וְאֶת כָּל בַּקָשׁוֹתַי דָחָה אַבָּא.
וּפִתְאֹם, בֹּקֶר אֶחָד בְּשִׁלְהֵי קַיִץ, קָרָא לִי אַבָּא וְאָמַר:
“רוֹצֶה לָצֵאת אֶל הַמִּקְשָׁאָה? אֶל סֻכַּת הַשְּׁמִירָה?”
“הוֹ, בְּוַדַאי, אַבָּא, בְּוַדַאי.
מְאֹד רוֹצֶה!”
וְכָךְ הָלַכְתִּי עִם אַבָּא אֶל מִקְשַׁת-הָאֲבַטִיחִים הָרְחוֹקָה.
כְּשֶׁהִגַעְנוּ אַל הַמִּקְשָׁה, אָמַר לִי אַבָּא:
“בּוֹא, בֵּן, בּוֹא וְנַעֲלֶה אֶל סֻכַּת הַשּׁוֹמְרִים.”
אַבָּא הִתְקִין לוֹ סֻכַּת-קְרָשִׁים גְבוֹהָה בָּאֶמְצַע הַמִּקְשָׁה.
בַּסֻּכָּה הִנִיחַ מִזְרָן יָשָׁן וְשֶׁבֶר שֶׁל כִּסֵא וְכִסָה אֶת גַגָהּ בְּשַׂקִים פְּרוּמִים.
“הִזָהֵר כָּאן, בֵּן, הַסֻּלָם רָעוּעַ בְּמִקְצָת,” אָמַר לִי אַבָּא וּמָשַׁךְ בְּיָדִי.
“הוֹ, אַבָּא, אֵיזוֹ סֻכָּה גְבוֹהָה!” קָרָאתִי.
אַבָּא צָחַק וְתִקֵן:
“זוֹ אֵינָהּ סֻכָּה סְתָם, זוֹהִי שׁוֹמֵרָה.”
“מָה זוֹ שׁוֹמֵרָה?” שָׁאַלְתִּי.
“שׁוֹמֵרָה,” אָמַר אַבָּא, “זוֹהִי הַמְּלוּנָה שֶׁבָּהּ לָנִים שׁוֹמְרֵי הַשָּׂדוֹת בַּלֵּילוֹת.”
מִמְרוֹמֵי הַשּׁוֹמֵרָה נִשְׁקְפוּ לְפָנֵינוּ כָּל הַשָּׂדוֹת שֶׁמִּסָבִיב.
הָאֲוִיר בְּשִׁלְהֵי הַקַּיִץ מִזְדַכֵּךְ וְאֶפְשָׁר לִרְאוֹת לְמֶרְחַקֵי-מֶרְחַקִים.
וְגַם הַצְּבָעִים, צִבְעֵי הָאֲדָמָה וְהַצְּמָחִים וְצִבְעֵי הֶהָרִים הָרְחוֹקִים, נַעֲשִׂים רַכִּים יוֹתֵר בְּשִׁלְהֵי הַקַּיִץ.
“הִנֵה שָׁם,” אָמַר אַבָּא וְהִצְבִּיעַ עַל הַגְּבָעוֹת שֶׁבַּמִּזְרָח, “שָׁם, לְרַגְלֵי הָרֵי שׁוֹמְרוֹן, הָיָה פַּעַם הַכְּפָר קַקוּן.”
“קַקוּן?” קָרָאתִי, “קַקוּן? זֶה כְּפַר-הַפּוֹרְעִים הַנּוֹרָאִי? זֶה הַכְּפָר שֶׁהָיָה פַּחַד הָעֵמֶק?”
אַבָּא חִיֵךְ.
קְרִיאוֹתַי מָצְאוּ חֵן בְּעֵינָיו.
“כֵּן, כֵּן, קַקוּן.
קַקוּן בִּכְבוֹדוֹ וּבְעַצְמוֹ.”
אִלְמָלֵא הָיִיתִי עוֹמֵד עִם אַבָּא, בְּאֶמְצַע הַיּוֹם, בִּמְרוֹמֵי הַשּׁוֹמֵרָה, הָיִיתִי דוֹאֵג קְצָת.
הַסִּפּוּרִים שֶׁשָּׁמַעְתִּי מִן הַגְּדוֹלִים עַל מוֹרְאוֹת הַכְּפָר קַקוּן הִפְחִידוּ אוֹתִי מְאֹד.
פִּתְאֹם שָׁאַלְתִּי אֶת אַבָּא:
"אַבָּא, וְאַתָּה אֵינְךָ דּוֹאֵג? הֲרֵי אַתָּה נִמְצָא כָּאן בַּסֻּכָּה לְבַדְךָ כָּל הַיּוֹם!
אַבָּא אָמַר: “לֹא רַק בַּיּוֹם, בֵּן.
אֲנִי שׁוֹמֵר כָּאן גַּם בַּלַּיְלָה.”
אַבָּא חָגַר חֲגוֹרַת-כַּדוּרִים מֵעוֹר מְשֻׁמָן.
וּבַתָּאִים הַקְּטַנִים, הַתְּפוּרִים בַּחֲגוֹרָה מִסָבִיב, הָיוּ נְעוּצִים כַּדוּרֵי-צַיִד גְדוֹלִים וְצִבְעוֹנִיים.
“וַהֲרֵי יֵשׁ לְךָ רוֹבֶה,” אָמַרְתִּי, "וְאַתָּה לֹא תִּתֵּן לְאִישׁ לְהִתְקָרֵב וּלְהִתְנַפֵּל.
“לֹא,” אָמַר אַבָּא, “צָרִיךְ לְהַשְׁגִיחַ עַל הָאֲבַטִיחִים.
הַמִּקְשָׁה הִיא רְכוּשׁוֹ שֶׁל הַקִּבּוּץ.
מֻכְרָחִים לִשְׁמֹר עַל הָרְכוּשׁ.”
אַבָּא יֵרֵד בַּסֻּלָם וְהֵבִיא עִמוֹ גַ’ארָה שְׁחוֹרָה, שֶׁמִּכָּל נַקְבּוּבִיוֹתֶיהָ זָלְגוּ טִפּוֹת מַיִם קְטַנוֹת.
“בּוֹא, בֵּן, שְׁתֵה.
הַמַּיִם בַּגַ’ארָה טוֹבִים וְקָרִים.”
כְּשֶׁרָאָה אַבָּא אֵיךְ אֲנִי שׁוֹתֶה וּמַרְטִיב אֶת סַנְטֵרִי וְאֶת כָּל בְּגָדַי, צָחַק וְאָמַר:
“תֵּן אֶת הַגַּ’ארָה, בֵּן, וְאַרְאֶה לְךָ אֵיךְ לוֹגְמִים מִמֶנָה לְגִימוֹת שֶׁל מַמָשׁ.”
וְהוּא הִגְבִּיהַּ אֶת הַגַּ’ארָה מֵעַל לְרֹאשׁוֹ, אִזֵן אוֹתָהּ בְּיָד אַחַת, וְאֶת הַשְּׁנִיָּה הִנִיחַ עַל חֲגוֹרַת-הַכַּדוּרִים שֶׁלְמָתְנָיו.
וְאַחַר-כָּךְ זִרְזֵף לוֹ זַרְזִיפֵי מַיִם מְקֻשָׁתִים, יָשָׁר מִזַרְבּוּבִית הַכַּד אַל פִּיו.
פִּקַת-גַרְגַרְתּוֹ עָלְתָה וְיָרְדָה בִּתְנוּעוֹת מְהִירוֹת, וְקוֹל לְגִימָתוֹ שִׁקְשֵׁק בְּאָזְנַי.
“הִנֵה כָּךְ שׁוֹתִים בֶּאֱמֶת, בֵּן,” אָמַר לִי אַבָּא, סִלֵק אֶת הַגַּ’ארָה אֶל הָרִצְפָּה, וּמָחָה בְּאֶצְבָּעוֹ אֶת שְׂפָתָיו.
כָּל-כָּךְ מְהִירָה הָיְתָה תְּנוּעָתוֹ, שֶׁאֲפִלוּ טִפַּת-מַיִם אַחַת לֹא נִתְּזָה אַרְצָה.
“הִנֵה כָּךְ שׁוֹתִים הָעַרְבִים.
כָּךְ שׁוֹתִים מִן הַגַּ’ארוֹת.”
וְאַחַר-כָּךְ עָמַד עָלַי אַבָּא וְלִמֵד אוֹתִי כֵּיצַד יֵשׁ לִשְׁתּוֹת מִן הַגַּ’ארָה.
אֲבָל אֲנִי הָיִיתִי קָטָן וְהַגַ’ארָה כְּבֵדָה, וּגְרוֹנִי הִתְמַלֵא מַיִם פִּתְאֹם עַד שֶׁחִשַׁבְתִּי לְהֵחָנֵק, וּמִהַרְתִּי וְיָרַקְתִּי מְלֹא לֻגְמִי מַיִם, וּבְגָדַי נִרְטְבוּ כֻּלָם.
וְכָל-כָּךְ נִכְשַׁלְתִּי, שֶׁכִּמְעַט בָּכִיתִי.
אֲבָל אַבָּא עָמַד מֵעָלַי וְהִתְפַּקֵעַ מִצְחוֹק.
“אֵין דָבָר, בֵּן, אֵין דָבָר.
כָּכָה לוֹמְדִים.
עוֹד תִּהְיֶה פַּעַם שַׁתְיָן מֻבְהָק.”
וְהוּא חִבֵּק אֶת כְּתֵפַי וְהִגְבִּיהַּ אוֹתִי מֵעַל לְרֹאשׁוֹ, וְצָעַק:
“לִזְרֹק, בֵּן? לִזְרֹק אוֹתְךָ לְמַטָּה, אֶל הַמִּקְשָׁה?”
נִבְהַלְתִּי לְרֶגַע, תָּפַסְתִּי בְּקוֹרוֹת הַסֻּכָּה וּפִרְפַּרְתִּי בְּרַגְלַי הַקְּטַנוֹת וְצָרַחְתִּי:
“לֹא, אַבָּא, לֹא! לֹא לִזְרֹק!”
וְאַבָּא חִבֵּק אוֹתִי וְצָחַק.
וְאַחַר-כָּךְ יָשַׁבְנוּ עַל הַמִּזְרָן הַיָּשָׁן וְאַבָּא סָחַט וְנִעֵר אֶת חֻלְצָתִי סְפוּגַת הַמַּיִם, וְתָלָה אוֹתָהּ עַל אֵיזֶה זִיז, כְּמוֹ דֶגֶל צִבְעוֹנִי וְאָמַר:
"בֵּינָתַיִם, בֵּן, עַד שֶׁהַחֻלְצָה תִּתְיַבֵּשׁ, שֵׁב וַאֲסַפֵּר לְךָ עַל אֲבַטִיחֵי-קַקוּן.
וַאֲנִי יָשַׁבְתִּי אֵצֶל אַבָּא, בְּסֻכַּת-הַשּׁוֹמְרִים, וּבַחוּץ נָשְׁבָה רוּחַ חַמָה שֶׁל שִׁלְהֵי-קַיִץ.
לְמַטָּה, מִתַּחְתֵּינוּ, הוֹרִיקוּ אַחֲרוֹנֵי-הָאֲבַטִיחִים שֶׁעוֹד לֹא נִקְטְפוּ בְּאֵיזוֹ יַרְקוּת כֵּהָה וּמַבְרִיקָה.
וְאַבָּא אָמַר:
“רוֹאֶה אַתָּה, בֵּן, אֶת הַתֵּל הָאָפֹר הַהוּא, שָׁם, בַּמִּזְרָח, בַּמָּקוֹם שֶׁהָאֵד מְרַטֵט? שָׁם הָיָה הַכְּפָר קַקוּן.
בָּאֲדָמוֹת הַשְּׁחוֹרוֹת וְהַשְּׁמֵנוֹת שֶׁלוֹ הָיוּ גְדֵלִים הָאֲבַטִיחִים הֲכִי גְדוֹלִים וַהֲכִי מְתוּקִים שֶׁבְּכָל אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל.”
“מָה, בֶּאֱמֶת, אַבָּא? הֲכִי מְתוּקִים?” שָׁאַלְתִּי.
“כֵּן, כֵּן,” אָמַר אַבָּא, “שִׁמְעָם שֶׁל אֲבַטִיחֵי קַקוּן יָצָא לְמֵרָחוֹק.
וּמִכָּל הַסְּבִיבָה הַקְּרוֹבָה וְהָרְחוֹקָה הָיוּ בָּאִים סוֹחֲרִים בִּימֵי קְטִיף-הָאֲבַטִיחִים.
בַּיָּמִים הַחַמִים הָאֵלֶּה מַרֻבִּים הַטְּלָלִים בַּלֵּילוֹת וְהַטַּל הוּא שֶׁמַמְתִּיק אֶת אֲבַטִיחֵי-קַקוּן.”
“מָה, אַבָּא, דַוְקָא בַּיָּמִים הַחַמִים?”
"כֵּן, אָמַר אַבָּא, “הַיָּמִים שֶׁל שִׁלְהֵי הַקַּיִץ הֵם חַמִים בֶּאֱמֶת.
הֵם חַמִים יוֹתֵר מִימֵי הַקַּיִץ עַצְמָם.”
“אֲבָל, אַבָּא,” שָׁאַלְתִּי, “אֵיךְ הוֹבִילוּ אֶת הָאֲבַטִיחִים?”
“עַל גְמַלִים,” אָמַר אַבָּא, עַל דַבְּשׁוֹת הַגְּמַלִים.
אֶת כַּדוּרֵי-הַדְּבַשׁ שֶׁל קַקוּן הוֹלִיכוּ בַּלַּיְלָה אֶל הַחוֹף בְּשַׁיָרוֹת גְמַלִים."
“בַּלַּיְלָה,” שָׁאַלְתִּי, “לָמָה דַוְקָא בַּלַּיְלָה?”
“כָּכָה,” אָמַר אַבָּא, “דַוְקָא בְּלֵילוֹת יָרֵחַ בְּהִירִים.
אֹרְחוֹת הַגְּמַלִים הָיוּ מִשְׂתָּרְכוֹת לְאֹרֶךְ הַנַּחַל הַזֶּה שֶׁמִּתַּחְתֵּנוּ עַל שְׂפַת-הַיָּם.
אֵלֶה הָיוּ אֲבַטִיחֵי-יְצוּא,” צָחַק אַבָּא.
“עוֹד לִפְנֵי שֶׁהָיוּ לָנוּ תַּפּוּזֵי-יְצוּא כְּבָר הָיוּ לָנוּ אֲבַטִיחֵי-יְצוּא…”
אַבָּא יָרַד בַּסֻּלָם הָרָעוּעַ אֶל הַמִּקְשָׁה.
שְׁלַבֵּי הָעֵץ חָרְקוּ וְנֶאֶנְחוּ כְּשֶׁטִפֵּס אַבָּא וְחָזַר וּבְיָדוֹ אֲבַטִיחַ מְבֻקָע.
“יוֹדֵעַ אַתָּה, בֵּן, אֵיךְ נִקְרָאוֹת הָרוּחוֹת הַיָּפוֹת וְהַיְּבֵשׁוֹת הָאֵלֶה?”
“לֹא, אַבָּא,” אָמַרְתִּי מִתּוֹךְ הָאֲבַטִיחַ הַמָּתוֹק, “לֹא.
אֵיךְ?”
“לָרוּחוֹת הָאֵלֶה,” אָמַר אַבָּא, “קוֹרְאִים ‘רוּחוֹת שֶׁל אִסְתַּן’.”
“אִסְתַּן?” שָׁאַלְתִּי, “מַה זֶה אִסְתַּן?”
“זֶה מִין שֵׁם כָּזֶה,” אָמַר אַבָּא, “שֵׁם לְרוּחוֹת-הַזָּהָב שֶׁל הַסְּתָו.”
“אֲנִי יוֹדֵעַ,” קָרָאתִי פִּתְאֹם, "אֵלוּ הָרוּחוֹת שֶׁמוֹלִידוֹת אֶת הַחֲצָבִים!
אַבָּא צָחַק.
“טִפְּשׁוֹן, אַל תְּעַרְבֵּב.
אָמְנָם, גַם לַחֲצָבִים צֶבַע זָהֹב.
אֲבָל הָרוּחוֹת הַלָּלוּ לְחוּד וְהַחֲצָבִים לְחוּד.”
“הַיְּלָדִים אוֹמְרִים שֶׁכְּבָר יֶשְׁנָם חֲצָבִים בַּשָּׂדֶה,” אָמַרְתִּי לְאַבָּא.
“כֵּן, נָכוֹן.
יֶשְׁנָם.
זֶהוּ הַזְּמַן: שִׁלְהֵי הַקַּיִץ, רוּחוֹת הָאִסְתַּן הַצְּפוֹנִיוֹת, הַלֵּילוֹת הַקְּרִירִים וְהַבְּהִירִים.
אֵלֶה הֵם יְמֵי הֶחָצָב הָאֲמִתִּיִים.”
הִפְצַרְתִּי בְּאַבָּא שֶׁנָּבִיא חֲצָבִים הַבַּיְתָה, בְּדַרְכֵּנוּ חֲזָרָה.
אַבָּא הִסְכִּים וְאָמַר שֶׁהוּא יוֹדֵעַ הֵיכָן נֶחְבָּאִים הַחֲצָבִים.
“יֵשׁ לָהֶם מְקוֹמוֹת מִסְתּוֹר מִשֶׁלָהֶם,” צָחַק אַבָּא, “מַמָשׁ כְּמוֹ לְחַיוֹת קְטַנוֹת.”
יָשַׁבְנוּ בַּסֻּכָּה וּבָצַעְנוּ אֶת בְּשַׂר-הָאֲבַטִיחִים הָאָדֹם וְהַקָּרִיר.
וּמֵי-הַדְּבַשׁ נָזְלוּ מִבַּעַד לְסִדְקֵי הַקְּרָשִׁים אֶל הָאֲדָמָה שֶׁמִּתַּחַת.
וְאַבָּא אָמַר:
“מִתַּחַת לַסֻּכָּה יֵשׁ מְהוּמָה שֶׁל דַבּוּרִים.
מֵי-הַדְּבַשׁ שֶׁל הָאֲבַטִיחִים מוֹשְׁכִים אוֹתָם הֵנָה מֵרָחוֹק.
צָרִיךְ לְהִזָהֵר.”
הֵצַצְתִּי מִבַּעַד לַסְּדָקִים וְרָאִיתִי אֶת הַנְּחִיל הַכָּתֹם-אָדֹם מְזַמְזֵם וְחָג לוֹ חוּגוֹת בֵּין עַמוּדֵי הָעֵץ שֶׁל הַשּׁוֹמֵרָה.
“יוֹם אֶחָד,” אָמַר לִי אַבָּא, “רָאִיתִי אֲבַטִיחַ מוּזָר.
צִבְעוֹ לֹא הָיָה אָדֹם אֶלָא אַחֵר, מֵעֵין כָּתֹם.
נִגַשְׁתִּי לִרְאוֹת מַה שָׁם, וְהִנֵּה נְחִיל עָצוּם שֶׁל דַבּוּרִים פָּרַח וְעָף! וּמִן הָאֲבַטִיחַ הַמּוּזָר לֹא נוֹתְרָה אֶלָּא קְלִפָּה דַקָה וִירֻקָה…”
אַבָּא צָחַק.
הִשְׁלַכְנוּ אֶת קְלִפּוֹת הָאֲבַטִיחִים הַמְּכֻרְסָמוֹת מַטָה, אֶל הָאֲדָמָה.
רָאִיתִי אֵיךְ הַדַּבּוּרִים חוֹפְזִים וְעָטִים עַל הַקְּלִפּוֹת בִּשְׁקִיקָה צְמֵאָה.
וְאַבָּא אָמַר:
“כְּבָר אֵין הַחֹם הַגָּדוֹל.
מִט”וּ בְּאָב, אָמְרוּ חֲכָמֵינוּ הַקַּדְמוֹנִים, תַּשׁ כֹּחָהּ שֶׁל חַמָה.
וְעַכְשָׁו כְּבָר סוֹף אָב."
“אֲבָל עוֹד חַם,” אָמַרְתִּי “עוֹד יֵשׁ יָמִים חַמִים נוֹרָא.”
“כֵּן,” אָמַר אַבָּא, “אֲבָל זֶהוּ כְּבָר לֹא אוֹתוֹ הַחֹם.
וְאֵלֶה כְּבָר אֵינָם אוֹתָם הַיָּמִים.”
פִּתְאֹם רָאִיתִי אֶת הַשָּׂדֶה שֶׁמִּתַּחְתֵּינוּ מָלֵא עֲרֵמוֹת אֲבַטִיחִים.
פִּירָמִידוֹת יְרֻקוֹת מְלֹא כָּל הַמִּקְשָׁה.
רָאִיתִי אֶת הַגַּמָלִים טוֹעֲנִים אֶת הָאֲבַטִיחִים בְּשַׂקֵיהֶם.
רָאִיתִי אֶת הַשַּׁיָרוֹת מִשְׂתָּרְכוֹת בְּלֵילוֹת הַיָּרֵחַ הַבְּהִירִים.
“אַבָּא,” שָׁאַלְתִּי, “לְאָן הָיוּ מְשִׁיטִים אֶת הָאֲבַטִיחִים?”
אַבָּא חִיֵךְ.
הוּא רָאָה שֶׁהַסִּפּוּר עַל אֲבַטִיחֵי-קַקוּן אֵינוֹ נוֹתֵן לִי מָנוֹחַ.
הוּא רָאָה בְּעֵינַי הַהוֹזוֹת-פִּתְאֹם אֶת מַרְאֵה-הַגְּמַלִים וְהַיָּם וְאֶת הָאֲפֵלָה הַבְּהִירָה.
“לְמִצְרַיִם,” אָמַר אַבָּא, “לִנְמַלֵי מִצְרַיִם.
לְעַזָה, לְרָפִיחַ, וְאוּלַי גַם לִמְקוֹמוֹת אֲחֵרִים.”
“כָּל הַלַּיְלָה,” שָׁאַלְתִּי, “כָּל הַלַּיְלָה?”
“כֵּן,” אָמַר אַבָּא, “מַה יֵשׁ כָּאן לְהִתְפַּלֵא.
בַּלַּיְלָה קַר וְנוֹחַ לַעֲבֹד.
וְגַם הַסִּירוֹת טְעוּנוֹת-הָאֲבַטִיחִים יְכוֹלוֹת לְהַגִיעַ בְּמוֹעֲדָן אֶל הַשְּׁוָקִים.”
“אֲבָל בַּלַּיְלָה,” קָרָאתִי," בַּלַּיְלָה הָרֵי כָּל הַתַּנִים וְכָל הַנְּחָשִׁים וְכָל הַשּׁוֹדְדִים…"
“חֲדַל,” הִפְסִיק אוֹתִי אַבָּא, “חֲדַל לְקַשְׁקֵשׁ.
אֵלֶה הֵן שְׁטֻיוֹת.
כְּשֶׁעוֹבְדִים הֲרֵי לֹא מַרְגִישִׁים בְּשׁוּם דָבָר.”
הִשְׁתַּתַּקְתִּי וְהִרְהַרְתִּי בַּדְּבָרִים שֶׁאָמַר אַבָּא.
פִּתְאֹם רָצִיתִי נוֹרָא לִהְיוֹת נַעַר קָטָן מִנַעֲרֵי הָעַרְבִים, מוֹלִיכֵי-הַשַּׁיָרוֹת.
רָצִיתִי לְהִתְנַדְנֵד עַל הַדַּבָּשׁוֹת, לְהִזָרֵק אֶל הַסִּירוֹת, לְהִתְנַשֵׂא עִם הַגַּלִּים וְלַעֲלוֹת עִם אוֹר הַבֹּקֶר בַּמֵּזַח הַחוֹרֵק שֶׁל עַזָה אוֹ רָפִיחַ.
פִּתְאֹם רָצִיתִי נוֹרָא לָשֶׁבֶת בִּמְהוּמַת הַשּׁוּק שֶׁל עָרֵי-מִצְרַיִם.
לָשֶׁבֶת וְלִרְאוֹת: אֵיךְ מוֹכְרִים וְאֵיךְ קוֹנִים; אֵיךְ פּוֹצְחִים וְאֵיךְ בּוֹצְעִים; וְאֵיךְ מְחַלְנִים חַלוֹנוֹת וּפוֹלְחִים פְּלָחִים אֲדֻמִים וְדִבְשִׁיִים; וְאֵיךְ נֶחְטָפִים בְּתַאֲוָה גְדוֹלָה אֲבַטִיחֵי קַקוּן הַמְּתוּקִים…
אֲבָל אַבָּא הִפְסִיק אוֹתִי מֵהֲזָיוֹתַי:
“דַי קִשְׁקַשְׁנוּ הַיּוֹם, בֵּן,” אָמַר אֵלַי, “עֵת לָשׁוּב הַבַּיְתָה.”
יָרַדְנוּ מִן הַשּׁוֹמֵרָה שֶׁל אַבָּא, וּבְבַת-אַחַת חָזַרְתִּי אֶל הַקַּיִץ הַחַם, אֶל הַזֵּעָה וְאֶל רֵיחַ הָרִקָבוֹן הַמְּתַקְתַּק שֶׁל הָאֲבַטִיחִים הַנְּטוּשִׁים.
וְאַבָּא עָמַד בְּהַבְטָחָתוֹ וּלְקָחַנִי אֶל הַפִּנָה הַחֲבוּיָה שֶׁבָּהּ הָיוּ נִסְתָּרִים הַחֲצָבִים.
הֵם הָיוּ זְקוּפִים וַעֲדִינִים מְאֹד וּפְרִיחָתָם הַצְּחוֹרָה רַק עַתָּה הֵחֵלָה.
קָטַפְנוּ כַּמָּה נֵרוֹת-חֲצָבִים וְאַבָּא הִפְקִיד אֶת כֻּלָם בְּיָדִי.
וּכְשֶׁנָּשָׂאתִי אוֹתָם, רַכִּים וּקְרִירִים, עַל זְרוֹעוֹתַי, הִרְגַשְׁתִּי פִּתְאֹם שֶׁבֶּאֱמֶת כְּבָר תַּשׁ כֹּחָהּ שֶׁל הַחַמָה.
וּבֶאֱמֶת כְּבָר מְנַשְׁבוֹת רוּחוֹת הַזָּהָב הַצְּפוֹנִיוֹת שֶׁאַבָּא קָרָא קֹדֶם בִּשְׁמָן.
וּבֶאֱמֶת כְּבָר יֵשׁ אֵיזֶה רֵיחַ מְשֻׁנֶה בַּאֲוִיר הַשָּׁקוּף.
וּפִתְאֹם יָדַעְתִּי שֶׁעַכְשָׁו, מַמָשׁ בְּרֶגַע זֶה, חוֹלֵף עַל פָּנַי וּמִתְרַחֵק לוֹ הַקַּיִץ.
וְעוֹד מְעַט יָבוֹא הַסְּתָו.
אַבָּא לִוָה אוֹתִי עַד לַשַּׁעַר, וּמִשָׁם כְּבָר לֹא הָיָה רָחוֹק.
“שָׁלוֹם, בֵּן,” קָרָא וְהֵנִיף אֵלַי בִּבְרָכָה אֶת רוֹבֵה-הַצַּיִד אֲרֹךְ-הַקָּנֶה, “שָׁלוֹם וּלְהִתְרָאוֹת!”
רָאִיתִי שֶׁאַבָּא מְמַהֵר לָשׁוּב אֶל סֻכַּת-הַשְּׁמִירָה וְלֹא רָצִיתִי לְעַכֵּב בַּעֲדוֹ.
“שָׁלוֹם, אַבָּא,” קָרָאתִי גַּם אֲנִי וְנִפְנַפְתִּי אֵלָיו בַּאֲגֻדַת-הַחֲצָבִים הָרַכִּים, “לְהִתְרָאוֹת!”
וּבְלִבִּי כָּל-כָּךְ הִשְׁתּוֹקַקְתִּי לָשֶׁבֶת שׁוּב עַל הַמִּזְרָן הַיָּשָׁן בַּשּׁוֹמֵרָה שֶׁל אַבָּא, לִרְאוֹת אֶת חֻלְצָתִי הָרְטֻבָּה מִתְנוֹסֶסֶת כְּמוֹ דֶּגֶל צִבְעוֹנִי, לְהַשְׁקִיף מִן הַמְּרוֹמִים עַל כָּל הַשָּׂדוֹת שֶׁמִּסָבִיב, לִשְׁמֹעַ אֶת אַבָּא שָׁב וּמְסַפֵּר עַל הַיָּמִים שֶׁהָיוּ, וְלַהֲזוֹת לִי, בְּאֵין מַפְרִיעַ, אֵיךְ מַפְלִיגִים לָהֶם בַּיָּם אֲבַטִיחֵי-קַקוּן הַמְּתוּקִים.