
 גַּם תִּרְזָה, גַּם אֹרֶן
גַּם תִּרְזָה, גַּם אֹרֶן, גַּם אַלּוֹן,
בַּפַּרְדֵּס כֻּלָּהַם נִרְדָּמוּ,
וַיִּדֹּם בֶּחָצִיר הֶחָגָב,
אַךְ חֶרֶשׁ מַעְיָנִים יִזְרֹמוּ.
בֵּין צְלָלִים לִי פֵּרְשׂוּ כַפֵּיהֶם
גַּם תִּרְזָה, גַּם אֹרֶן, גַּם אַלּוֹן…
מֶה-אָיֹם, מַה-שָׁחוֹר הַלַּיְלָה,
לִי נִשְׁקַף מִשִּׁמְשׁוֹת הַחַלּוֹן!
מֶה-אָיֹם, מַה-שָׁחוֹר הַלַּיְלָה,
אַךְ זְעֵיר-שָׁם יוֹפִיעוּ כּוֹכָבִים;
עוֹד קָדְרָה, הָהּ, נַפְשִׁי מִמֶּנּוּ,
כִּסּוּהָ, עִפְּלוּהָ הֶעָבִים.
לִבָּתִי בִּי – מִגְדַּל הַדְּמָמָה
בְּלַיְלָה מְלֵא צִלְלֵי-צַלְמָוֶת;
בָּהּ קָפְאָה אַהֲבָתִי יוֹקֵדָה,
שִׂנְאָתִי הָעַזָּה מִמָּוֶת.
